Джейн Блекмур
Наследницата

Превод от немски: Луиза Златарска, 1993

chitanka.info

Пронизващият телефонен звън прекъсна съня ми. А как бих искала той да продължи, да задържи прекрасните мисли за Никълс. Но някой ме раздруса силно. Стреснах се и се вторачих в Кити. Обзе ме необясним страх, полазиха ме тръпки.

Всъщност нямах причина да се страхувам. Животът ми преминаваше в работа, някой и друг купон, понякога кино или театър. Нищо вълнуващо. И все пак се разтреперих, струваше ми се, че ще ми се случи нещо лошо.

Който и да ме търсеше посред нощ, сигурно носеше лоша новина. Посегнах към слушалката:

— Ало?

— Вие ли сте, Аманда?

Беше мъжки глас. Познах го. Дъхът ми спря.

— На телефона е доктор Джът. Извинявайте, че се обаждам по това време, но трябва да ви кажа, че майка ви е тежко болна.

Майка ми ли? Не ми е майка. Не се въздържах и изкрещях:

— Докторе, ако ме викате да й държа ръката, не си правете труда.

— Но, Аманда, трябва да дойдете! Познавам чувствата ви след случая с Никълс, но все пак…

Споменаването на Никълс ме прониза като с нож. Прекъснах го:

— Той ли ви каза да ме потърсите?

— Да.

Изтръпнах. От седем години не бях чувала това име. Как можеше сега само едно име да събуди в душата ми същите чувства?

Лицето му изплува пред очите ми…

— Ало, Аманда, чувате ли ме?

Гласът на доктор Джът прекъсна споменете ми.

— Да — с труд произнасях думите, гърлото ми беше пресъхнало.

Той изглежда разбра.

— Няма защо да се страхувате, Аманда! — гласът му беше спокоен. — Той няма да е там.

Но аз исках той да бъде там. Разбрах го в този момент. Отново изпитах онзи сладостно горчив копнеж.

— Ще дойда — чух се да казвам. — Но само ако дойде и той.

— Но, Аманда…

— Това е докторе. Ще тръгна веднага след работа.

Той искаше да каже още нещо, но аз бързо затворих телефона. Вече съжалявах за решението си, но после си казах: „Ти вече си на двадесет и четири години, а не на седемнадесет. Какво толкова може да ти се случи?“

— Лоши новини ли? — попита Кити съчувствено.

— Беше старият ни домашен лекар. Майка ми е болна и аз трябва да замина.

— О, колко жалко!

— Не е толкова жалко.

Сивите очи на Кити ме погледнаха с упрек и аз разбрах, че съм я засегнала. Би трябвало да й обясня всичко, но откъде да започна? Кити беше живяла спокойно, не беше изживявала душевни сътресения. По всичко личеше, че не беше се и влюбвала, макар вече да клонеше към тридесетте. Как да й обясня какво ме беше прогонило преди седем години от дома!

Освен това въобще не исках да говоря. Какво я засягаше? Не исках да се обвързвам с никого.

Разтреперих се. Стаята беше ставала изведнъж страшно студена. Ако това беше вярно, защо ли помолих доктор Джът да извика Никълс в Гейбъл Лодж?

Повече не можах да заспя, Кити също. Пихме чай, поразтребихме малко и с незначителни разговори се постарахме да намалим разстоянието помежду ни.

В седем и половина излязохме заедно. Навън беше слънчево септемврийско утро. Работех като секретарка в рекламна агенция близо до Пикадили и бях доволна, че работата ме накара да забравя телефонния разговор. Но денят се изниза и отново излязох навън, в слънчевия септемврийски ден, потънала в мислите си.

В един и двадесет бях готова. Вече нищо не можеше да ме спре, аз трябваше да видя Никълс.

— Кога ще си дойдеш? — попита ме Кити.

Огледах се и внезапно разбрах, че няма да се върна. Обзе ме чувството, че правех нещо, което никога досега не се беше случвало. Прегърнах Кити и я целунах. Тя се стресна, усмивката й замръзна.

— Манди, какво ти е? Да дойда ли с теб?

Исках да й кажа: „Да, ела с мен и ми помогни“, но в това време иззвъня телефонът. Защо ли не го казах? Дали ако спокойната Кити беше ме придружила, щях да избягна ужасните събития, които ме сполетяха?

Тогава обаче телефонният звън ме стресна и аз промълвих:

— Не, няма защо да си проваляш уикенда. Ще се справя и сама.

Посегнах към телефона:

— Ало?

— Искам да говоря с мис Аманда Гленвил — каза един непознат, странен глас.

— На телефона. С кого разговарям?

При повторното обаждане разбрах защо гласът ми се беше сторил странен. Непознатият говореше през кърпа, следователно не искаше да го разпозная.

— Не е важно кой съм. Искам само да ви предупредя, и то съвсем сериозно — не заминавайте за Гейбъл Лодж!

— За какво, по дяволите, говорите? — изкрещях аз, едновременно ядосана и ужасена. Не издържах вече. — Освен това не вярвам на анонимни обаждания. Ако ме познавахте, щяхте да го знаете.

— Достатъчно знам за вас и за вашия приятел доктор Никълс Брейнстон. Пак повтарям — не идвайте! И той да не идва.

Страхът ми отстъпи пред хладния разум. Трябваше да накарам непознатия да продължи да говори. Само така щях да разбера кой е той.

— Не мога да направя това — казах аз.

— Но ще е добре за вас.

— Защо?

— Заради вашата сигурност. И за неговата също.

— Нямам представа къде е той — казах само, — а и да знаех, аз не мога да му въздействам.

Отсреща затвориха. С усилие на волята погледнах Кити в очите.

— Какво става? — попита тя. — Ти пребледня.

Оставих слушалката.

— Как би реагирала на анонимно предупреждение?

— Предупреждение? — повтори тя изумена. — Какво става, Манди?

— Не знам, но ще разбера. Някой си прави тъпи шеги.

Но аз знаех, че това не беше шега.

Кити ми даде стария си ситроен. Качих се, помахах й и потеглих. Чакаше ме дълъг път.

Майка ми да е на смъртно легло! Направо не беше за вярване. Тя с нейната жизненост. Само че тя не ми беше майка. Истинската ми майка умряла, когато съм била на четири години. А баща ми, инвалид от войната, ме изпрати при леля ми. Тя беше сестра на майка ми и там ми се хареса. Живеехме в къщата на баба и дядо, никой не ме закачаше, харесваха ми планините и долините.

И най-вече — там беше Никълс.

Ема Гленвил имаше голямо сърце. Доста по-късно разбрах колко егоистична е била обичта й. Тя ме осинови и ми даде името си. Но аз никога не можах да й кажа мамо. Баща ми повече не се появи — той си имаше собствен живот и аз не му се сърдех.

Освен мен леля Ема беше прибрала още шест деца и макар че се държеше еднакво с всички, скоро разбрах, че Никълс бе неин любимец. Родителите му загинали при бомбардировката и тя се беше опитвала да го осинови. Той обаче беше достатъчно голям, спомняше си много добре родителите си и не се отказваше от фамилното си име. Никълс искаше да бъде самостоятелен.

Леля Ема го разбра и това някак й харесваше. Той беше чаровен, умееше да побеждава.

И така ние растяхме заедно. Дълго преди тя да разбере, аз се влюбих в него. Само че криех чувствата си и се държах с него непринудено като по-малка сестра. Само до лятото на 1952.

Никълс си беше дошъл за ваканцията. Той беше на двадесет и две години, висок и широкоплещест, с червеникаворуса коса, зелени очи и вечна усмивка.

А аз? Аз бях на седемнадесет години, не много висока, не съвсем излязла от пубертета. Но косата ми беше хубава — златисторуса и гъста, дълга до раменете. Имах бели зъби и искрящи сиви очи.

Лятото премина в дълги разходки и екскурзии. За първи път забелязах, че леля Ема свиваше устни и ни гледаше проницателно, но не ми пукаше. Щом бях с Никълс, всичко ми беше все едно.

В деня, преди той да си замине и да започне практика в болницата, решихме да се изкачим на един връх в планината. Досега не бяхме го правили и аз бях извън себе си от радост, че ще прекарам цял ден сама с Никълс.

Това беше и рожденият му ден. Срещнахме се още в седем часа в хола. Подарих му един акварел на нашата къща. Не бях я нарисувала много хубаво, но бях вложила вътре цялото си сърце и признателният му поглед ме възнагради. После той ме погледна сериозно и изпитателно и усмивката му изчезна. Сърцето ми лудо заби. Толкова бяхме погълнати един от друг, че не чухме как се отваря вратата. Тогава обаче прозвуча гласът на леля Ема — остър и престорено любезен. „Закуската е готова“ — извика тя.

Ние се отдръпнахме един от друг. Тя дойде при нас и го целуна.

— Честит рожден ден, Никълс! — каза тя и ме погледна иззад раменете му.

Изтръпнах, но го забравих, защото в този момент влезе слугата Чанг с подноса. Кроткото му лице грееше в усмивка, а след него се появи и Рут, която носеше пълна чиния с пържени бъбречета, любимото ядене на Никълс.

Докато закусвахме, разговаряхме весело с Никълс. Всички бяхме щастливи. Никой от нас не подозираше, че седим за последен път заедно.

Леля Ема ни изпратя на вратата с усмивка и се обърна към Никълс:

— И да не закъснееш! Вечерята е кокошка, а за тебе има специален подарък!

Той я прегърна.

— Ако кажеш, няма да ходим!

Дъхът ми спря. Той утре заминаваше. Дните до Коледа щяха да ми се видят безкрайно дълги и самотни. „Никълс — молех се аз наум — подари ми този ден! Тя е стара, аз съм млада, ела с мен.“ Леля Ема като че ли прочете мислите ми и ме погледна с такова разбиране, че аз се изчервих и се обърнах.

— Тръгвай, Никълс! — чух я да казва. — Не трябва да разочароваш Аманда. Тя е още дете.

Дете ли? Не разбираше ли, че аз бях на цели седемнадесет години? Нима Никълс не виждаше, че вече бях жена?

Той се засмя.

— Тя изглежда толкова голяма, че понякога забравям.

Разплаках се от яд и избягах, за да не се издам. Никълс ме настигна и ми препречи пътя.

— Какво става? Така ли започваш превземането на върха, глупачке?

Гледах го с пламнал поглед.

— Какво съм аз за тебе — момиче или дете?

Погледът му се смекчи и той каза закачливо:

— Хайде, Манди… — после стана сериозен. — Но ти плачеш!

— Не плача. От слънцето е. За какво да рева? Ти беше готов да ме зарежеш!

— Няма такова нещо! — каза той спокойно и някак особено. — Нямаше да се откажа от този последен ден в планината. Но не исках да обидя Ема.

— А мене? — изгледах го предизвикателно.

— Тебе ли? Никога! И ти си го знаеш — той се приближи до мен. — А сега да тръгваме…

Тук споменът избледня. Бях изминала половината път и сега трябваше да спра някъде. Паркирах до един мотел, хапнах, изпуших една цигара и потеглих отново.

Теглеше ме към Никълс. Обичах го, копнеех по него. Бях решена да се боря за него дори и да беше вече женен.

Мръкваше, когато продължих пътя си. Монотонното бръмчене на мотора ме пренесе отново в миналото, към онзи прекрасен ден в планината…

Двамата с него се изкачвахме по склоновете й, запленени от красотата на природата. Леля Ема беше забравена. На обяд спряхме до едно поточе, за да хапнем. Един поглед в долината накара дъха ми да спре. Величествените върхове ме изпълниха със страхопочитание. Почувствах полъха на безкрайността. Обърнах се към Никълс. Той лежеше със затворени очи. Аз се събух и стъпих в игривия поток. Водата беше ледена, но прекрасна. Освежих се.

— Ей, събуди се, водата е супер!

— Тихо! — изръмжа той. — Остави ме да спя.

Аз обаче го напръсках и той скочи:

— Ей, дяволче, ще ми платиш за това!

Никълс ме подгони, аз се опитах да избягам, но той ме хвана. Предадох се.

— Окей, спечели! — той разхлаби хватката и аз се опитах да избягам. В този момент се подхлъзнах и загубих равновесие. Паднахме. Лицето му беше съвсем близо до мен, сърцето ми заби лудо.

— Подхлъзнах се на камъка — прошепнах аз.

— Дай да видя! Ще оживееш! — отсече той.

— О, господин докторе, сигурен ли сте?

— Още не съм доктор.

— Но скоро ще станеш.

— Манди, обичам те, защото ми вярваш!

— Само за това ли?

— Ти си още малка!

— Не съм! И не ми се подигравай!

Той млъкна, а аз затворих очи. Как можах да се издам. Цял живот бях чакала този миг, а сега чувствах празнота, стана ми болно. „О, Никълс — молех се аз, — не ме оставяй с тази болка цял живот!“ Нещо закри слънцето. Аз потреперих.

— Отвори си очите! — каза той с променен глас.

Погледнах го. Лицето му беше съвсем близо, слънцето позлатяваше косата му, а зелените му очи грееха.

— Колко си глупава, Манди! — каза той сериозно.

Пламнах от яд.

— А ти си един тъп студент по медицина, това ти е диагнозата.

Лицето му се приближи още и устните му ме докоснаха.

— Не знаеш ли, че отдавна те обичам? Не смеех да ти кажа, за да не те отблъсна.

— Да ме отблъснеш! — аз го прегърнах. — О, любими! — думата ми се изплъзна от устата и аз упорито я повтарях: — Любими, любими…

Той се засмя и ме погали.

— Грамофонната плоча дефектна ли е?

— Не, не, сещам се и за други думи — мили, скъпи, щастие…

— А сватба?

Обземе радостно спокойствие, после изненада и луд възторг.

— Сватба? — бях останала без дъх.

— Нали искаше да те излекувам от глупостта — каза той. — Тогава ти предписвам: всеки ден да бъдеш с мен.

— А нощем?

Изразът на лицето му се промени, очите му потъмняха.

— Може би и нощем.

— Може би?

— Ако не трябва да ходя при друга пациентка.

— Съпруга на лекар — промълвих аз замислено. — Не звучи зле. Сериозно ли го казваш?

— Напълно. Само че ще трябва да чакаме две години.

— Не искам да чакам — прошепнах аз. — Ела…

Рязко завъртях волана. Връхлитах върху едно дърво. Колата не ми се подчиняваше. За щастие скоро я овладях. Сърцето ми заби лудо. Спрях и запалих цигара. Цялата треперех. Слязох и направих няколко крачки. „Престани да мечтаеш — казах си — или ще катастрофираш с колата на Кити.“ Не бях в планината с Никълс. Бях сама на шосето, на път към леля Ема, която умираше. Върнах се в колата.

Останалата част от нощта тогава съвсем не беше мечта. Двамата с Никълс се върнахме в полунощ. Всичко беше потънало в мрак. Само един прозорец светеше.

— Страх ме е — прошепнах аз.

— От Ема? — той не можеше да повярва. — Не говори глупости!

Аз го прегърнах и притиснах глава до гърдите му:

— Внимавай да не ни направи нещо!

— Какво да ни направи? — той беше смутен. — Ти си изморена, а и двамата сме гладни. Ела да отидем при нея, тя ще се зарадва.

Само че тя не се зарадва. Леля Ема седеше със стиснати устни до камината. Погледът й ни прониза, тя цялата излъчваше ревност я яд.

— Е — каза тя остро — ето че най-сетне се върнахте!

Никълс ме повлече след себе си. Исках да избягам, да не слушам нищо, но той ме задържа.

— Съжалявам — започна той.

— Съжаляваш? — тя подскочи.

— Е, да, на обяд заспахме, а после излезе бурята. Знаеш, че в планината е така.

— Да, знам как е — тонът, думите, очите и не оставяха и капка съмнение за това какво мисли.

Погледнах Никълс, но той не помръдна. Нима не беше разбрал?

— Сту-студено ми е — промълвих с мъка.

Той ме погледна отвисоко.

— Естествено, че ти е студено. Заминавай в банята, Манди!

— Аманда! — щом тя се обръщаше към мен с цялото ми име, това не предвещаваше нищо добро. — Стой тук!

Сега вече Никълс се ядоса.

— Какво ти става? Казах, че съжалявам. Знаеш, че човек може лесно да се загуби в планината. А бурята и ти си я видяла.

— Бурята започна след шест часа. Вие отдавна трябваше да сте у дома.

Той я погледна втренчено. В тишината се чу вик на сова.

— Ясно! — каза той. — Разбирам.

— Прибрах те в дома си и те приех в сърцето си — тебе, момчето от улицата! Смятах, че ще направя от тебе честен човек…

— Стига! — изкрещях аз. — Престани!

Тя ме измери с поглед.

— Я се виж! На челото ти пише! Заспали били в планината! — усмивката й стана страшна. — Знам какво сте правили!

Помислих, че Никълс ще я удари. Той вдигна ръка и пребледнял, застина така. Строгият й студен поглед го спря. Ръката му се отпусна.

— Ние ще се оженим — казах аз.

— Какво? — тя беше видимо смутена. — Проявил си лош вкус, трябваше да й предложиш това предварително.

— Но нищо не е станало — подскочи той. — Казах ти, беше горещо и заспахме в планината.

— И аз ще ти кажа нещо — никога няма да дам съгласие за този брак! След всичко това, което стана — не! Прекалено добре те познавам. Какво стана впрочем с онова момиче в Лондон, с онази Моли?

Краката ми се подкосиха. Очаквах Никълс да отхвърли обвинението, но не — той не каза нищо! Докато моят картонен замък рухваше, Никълс просто стоеше и мълчеше.

Леля Ема изпадна в истерия.

— Та ти дори не отричаш!

— Защо да отричам? Познавам сума момичета в Лондон, но това не значи, че ще се женя за тях.

— Ще трябва обаче да го сториш, защото Аманда няма никога да бъде твоя жена!

Никълс се приближи към мен, но аз почти не го виждах — сълзите ме заслепяваха. Не исках да повярвам на намеците на леля Ема, но всъщност какво ли знаех за истинския Никълс?

— Не — прошепнах аз. — Не ме докосвай!

Той се закова на място, усмивката му замръзна.

Как можех тогава да знам колко млад, несигурен и чувствителен е Никълс? Обърнах се и изхвърчах от стаята. Заключих се в спалнята, потънала в сълзи. Когато на другата сутрин събрах кураж да се покажа, Никълс беше заминал.

Леля Ема повече не продума за него. Специалният подарък за рождения му ден, спортната кола, беше продаден на други хора. Аз му писах веднъж едно кратко писмо, в което молех за обяснение. Отговор не последва.

Две години по-късно леля Ема ми каза, че Никълс се оженил. За Моли! Показа ми писмо от нейна приятелка, която й съобщаваше факта. На Нова година напуснах Гейбъл Лодж и се пренесох у Кити Пауъл…

А сега щях да го видя. В продължение на пет години бях успявала да не мисля за него, но сега тръпнех в очакване.

Светлината от фаровете прорязваше мрака. Още две мили, и щях да съм до него!

Тогава видях мъжа. Той стоеше посред шосето. Дъхът ми секна. Нямаше да спра. Не и тук, посред нощ, на безлюдното шосе. Натиснах клаксона. Фигурата не помръдна.

Изби ме пот. Не можех да го прегазя! В последната секунда спирачките изскърцаха. Треперех.

— Идиот такъв! — изкрещях, когато мъжът бавно се приближи и се наведе към отворения прозорец на колата. Но веднага се дръпнах — това беше момиче! Беше прибрала косата си под спортна шапка.

— Но вие сте жена! — извиках с изненада и облекчение.

— Ами да. О, разбирам, страхувахте се да не ви убия — тя се усмихна. — Не, исках само да поговоря с вас, мис Гленвил.

— Вие ме познавате? — обзе ме безпокойство.

— Индиректно. Да речем, знам, че ви очакват, и исках да говоря с вас преди това.

— Ами тогава качете се!

Когато жената заобиколи колата, фаровете осветиха отново къдриците под шапката. Фигурата й не можеше да се различи под безформения костюм, с който беше облечена, но движенията й бяха гъвкави като на леопард, който се промъква през джунглата.

— За какво ще говорим? — попитах я, когато седна до мен.

Бях едновременно обезпокоена и изгарях от любопитство.

— Дойдох като приятел — каза тя. — Трябва да ви предупредя.

Нервите ми се опънаха.

— Вие ли се обадихте по телефона?

— Не.

Погледнах я. Не, разбира се, не беше тя. Беше мъжки глас. Исках да попитам още нещо, но в този момент усетих, че нещо с волана не е наред.

— По дяволите! — извиках аз. — Спуках гума!

— Съболезнования! Може би нямаше да стане, ако не бяхте спрели заради мен.

Нещо в думите й ми се видя подозрително. Изгледах я, но все пак слязох да огледам гумата.

— Да помагам ли? — извика тя.

— Да. В жабката има фенерче. Дайте ми го!

Задната гума беше спаднала. Изчаках непознатата, за да я сменим, но тя се бавеше. Най-после се появи в двете се заловихме за работа. Когато свършихме, насочих фенерчето в лицето й. Тя премигна.

— Искам да ви запомня — казах. — Каквото и да сте намислили, следващия път искам да знам с кого си имам работа.

— Няма такова нещо — каза тя, като гледаше спокойно срещу светлината. Лицето й беше бледо, воднистите й очи — сиви като небето. Единственото светло петно бяха къдриците й с цвят на мед. Лицето й беше напълно безизразно, като на кукла.

— Добре — казах аз — качвайте се и ми разкажете вашата история!

Седнах зад волана. Допуши ми се. Посегнах към чантата си, но нея я нямаше. Умората ми мигновено изчезна.

— Ей, вие! — извиках. — Къде сте?

Тъмнината беше погълнала непознатата. Нямаше смисъл да викам повече.

Това било значи. Искала е да ми открадне чантата! Само че всичко беше твърде елементарно. Спукването на гумата изглеждаше нагласено. Сигурно зад това се криеше нещо. Но какво? Какво искаше да ми каже тя? Какво означаваше анонимното обаждане?

Отново седнах зад волана. Моторът забръмча. Отговора щях да намеря в Гейбъл Лодж.

Прозорецът на спалнята светеше. Фаровете на моя ситроен осветиха една бяла двуместна кола пред страничния вход на къщата.

Сърцето ми заби лудо. Значи Никълс беше тук! Забравила умората, изскочих от колата, грабвах куфара и изтичах към входа. Когато доближих, вратата се отвори. Антрето беше тъмно като гроб.

— Никълс!

Извиках името му, преди да видя кой е насреща ми.

— Добър вечер, мис Гленвил!

Гласът имаше особена, мелодична интонация. Едно жълтеникаво лице с черни дръпнати очи се появи в тъмнината.

— Чанг — въздъхнах аз и минах покрай него — защо не светнеш!

— Тъмнината означава смърт — измърмори той зад гърба ми.

Вратата изскърца. Побиха ме тръпки от ужас.

— За бога, Чанг! — извиках. — Светни най-после!

Чак сега разбрах смисъла на думите му и попитах:

— Да не би да съм закъсняла?

— О, не! — гласът му звучеше кухо. — Мисис Гленвил още не е напуснала този свят.

Чанг запали лампата и тръгна безшумен пред мен. Неочаквано разбрах какво всъщност исках: на всяка цена трябваше да видя жената, която беше заместила майка ми. Забравих как с пуританската си строгост тя беше потъпкала любовта ми. Сега мислех само за това, колко мила, благородна и нежна беше тя, когато бях дете. Изтичах по стълбата.

— Занеси куфара в стаята ми, Чанг! Аз ще отида при мама.

За пръв път я наричах така. Чанг застана на пътя ми.

— Не сега — каза той нежно.

Вперих поглед в него.

— Пусни ме да мина!

— Но мисис Гленвил спи.

— Аз все пак ще я видя!

Само миг стояхме един срещу друг. Опитвах се да разбера мотивите му, но дръпнатите очи на Чанг бяха непроницаеми. После той се дръпна встрани и аз изтичах към стаята на майка ми. Преди да отворя вратата, се огледах. Чанг все още стоеше там и ме гледаше с безизразно лице.

Отворих вратата. Майка ми лежеше в леглото. До нея седеше медицинска сестра.

Изтичах към нея. Очите й бяха широко отворени, но наоколо пареше неестествена тишина. Когато срещнах погледа й, ме прониза силна болка.

— Мамо! — изхлипах аз.

Устните й се помръдваха с ужасни усилия, но успяваха да издадат само неразбираеми звуци. Сестрата каза спокойно:

— Мисис Гленвил получи удар. Тя вече няма да може да говори.

Вик на ужас се изтръгна от гърдите ми. Обзеха ме угризения и чувство за вина. Цяла година не бях идвала при нея и сега нямаше да мога да чуя прошка от нейната уста. Нежно се наведох над леглото.

— Не се мъчи! Всичко е наред. Аз съм тук и ще се грижа за теб!

Нечленоразделните звуци не преставаха. Погледът на все още живите й очи изгаряше парализираното й тяло. Тя искаше да ми каже нещо, за това се бореше с цялата сила на огромната си воля.

Обичах я. Трябваше някак да я успокоя. Но как? Какво да кажа? Погалих я по челото и прошепнах:

— Няма нищо, мамо! Аз те разбирам.

Тогава тези ужасни звуци спряха и тя, изглежда, се отпусна. Усмихнах й се. Очите й станаха безизразни.

Сестрата оправяше нещо по леглото, после започна да я преглежда. Нямаше вече нужда — майка ми беше мъртва. Някъде отдалече чувах гласа на сестрата:

— Не съм виждала такава силна воля. Можеше да издъхне още преди няколко часа, но чакаше вас. Отначало помислих, че чака доктор Брейнстън, но тя не му обърна внимание. Изглежда, не забелязваше никого, нито мене, нито китаеца. Само младия господин.

Думите й ме стреснаха въпреки отчаянието.

— Какъв млад господин?

— Лео Уилямс. Той вече три пъти идва.

Тя махна с ръка, като че говореше за нещо незначително.

— Много се радвам, че я заварихте жива. Нямаше да издържи още дълго.

— Чанг знаеше ли това?

— Да. Доктор Джът беше преди един час тук и му каза.

Гледах спокойното лице на майка ми. Значи Чанг е знаел. Защо тогава се опита да ме спре?

Прилоша ми. Нещо беше станало тук. Докато аз бях заета само със себе си, жената, която ме беше осиновила и обикнала, беше… Е, да, какво беше направила…

В стаята беше прекалено горещо. Въздухът не ми стигаше. Лицето на майка ми се размаза пред очите ми, преди да потъне в тъмната вълна…

— Успокойте се, миличка! Трябва да полежите!

Отворих очи и видях над мен бледото лице на сестрата.

— Вие припаднахте — тя се усмихна. — Нищо чудно — след дългия път и това тук. И мъж не би издържал. Елате, ще ви заведа в стаята ви и ще извикам доктор Джът.

Оставих се да ме води, но пред стаята на Никълс спрях.

— Трябва да му кажа — прошепнах.

— Разбира се. Отивам да се обадя на доктора.

Проследих я с поглед и открехнах вратата. Никълс ми трябваше сега. Имах нужда от някого, на когото да се доверя. Невероятният хаос от последните часове ме съсипваше.

В стаята беше тъмно. През завесите се виждаше луната. Някой се надигна от леглото.

— Здравей, Аманда!

Отново потреперих. Това ли бе всичко, което можеше да ми каже?

— Никълс! — викът се изтръгна от сърцето ми.

Той протегна ръце към мен. Исках да изтичам към него, но в последния миг се въздържах.

— Аманда, видя ли я?

— Тя умря! — изкрещях в лицето му, за да го нараня, но тези думи ме прободоха в сърцето. — Тя се опита да ми каже нещо — гласът ми пресекна и се обърнах към него: — О, Никълс, какво става тук?

Той ме изгледа сериозно.

— Ти си изтощена — каза той. — Трябва да си легнеш.

Избухнах в истеричен смях.

— Колко си прав! — извиках саркастично. — Аз само съм пътувала часове наред, видях майка ми да умира, получих анонимно предупреждение по телефона, после и едно устно, въпреки че всички знаеха, че на нея й остават броени минути! После едно момиче се опита да се хвърли под колата ми, а след това ми открадна чантата! А ти се чудиш, че изглеждам така!

Той търпеливо изслуша крясъците ми. После попита нежно:

— Вярно ли е всичко това?

— Защо да лъжа? — безпомощни сълзи се затъркаляха по бузите ми.

— Ето, вземи! — той ми подаде носна кърпа. — Навярно Чанг се е опитвал да не те пуска при мама?

— Да.

— Тогава ще говорим първо с него. С другите ще се заемем по-късно.

Олекна ми. Права бях — на него можех да се доверя. Каквото и да се беше случило в този дом, Никълс щеше да е на моята страна.

В коридора срещнахме сестрата.

— Доктор Джът веднага ще дойде — каза тя.

Никълс се беше подпрял на перилата.

— Благодаря, сестро! — каза той. — Знаете ли някаква причина, поради която мис Гленвил не трябваше да вижда майка си тази нощ?

Жената изглеждаше шокирана.

— Не, напротив. Важно беше мис Гленвил по-скоро да дойде при нея. Но — тя се поколеба — тук стават странни неща.

Погледнах я въпросително:

— Как така?

— Извикаха ме преди два месеца…

— Преди два месеца? Но на мене ми казаха едва тази сутрин.

— Майка ви не беше болна. По-скоро имаше предчувствия и се страхуваше.

Сега Никълс пристъпи напред.

— Страхуваше ли се? От какво?

Сестрата поклати глава.

— Не знам. Тя не ми беше казала нищо, но понякога като че ли имаше желание да сподели нещо с мен. А освен това писмото…

— Какво писмо? — казах аз.

— Беше го заключила в най-горното чекмедже на писалището в гостната. Вчера сутринта, няколко часа преди да получи удара, тя ме помоли да ви го изпратя, и то веднага.

— Не съм получавала никакво писмо! — извиках аз.

— Но аз лично го пуснах! — сестрата трепереше от възбуда.

— Разбира се, че сте го пуснали — успокои я Никълс. — Пощата е закъсняла. Утре рано трябва да телефонираш на Кити — дали писмото се е получило.

— Майка ви ме помоли, освен това да ви предам този ключ.

Сестрата бръкна в джоба на престилката си и ми подаде малък бронзов ключ.

— Това е ключът от чекмеджето. Но сега моля да ме извините.

С тези думи тя влезе в стаята на покойницата. Ние я проследихме с поглед.

— Започвам да разбирам какво имаш предвид — каза Никълс. — Ела да потърсим Чанг.

— Още не — казах аз и хванах ръката му. — Нека погледнем първо в писалището на мама. Ако тя е имала чувството, че тук става нещо странно, може би там ще намерим отговора.

— Както кажеш.

Мълчаливо отидохме в хола. Всичко беше подредено и изглеждаше някак чуждо. Но нещо биеше на очи: горното чекмедже на писалището беше разбито и съвсем празно! Каквото и да е имало вътре, сега беше изчезнало. Онемях от възмущение.

— Може би за в бъдеще ще трябва да сме по-бързи.

— Но кой може да го е направил?

— Сестрата отпада. Ключът беше у нея. Какво ще кажеш за доктор Джът?

Бях ужасена.

— Той винаги е бил наш приятел.

— Тогава остава само Чанг. Чанг и онзи млад господин.

— Кой млад господин? — попитах аз, въпреки че знаех за кого става дума.

— Лео Уилямс. Не знам кой е той, но вчера го срещнах. Изглежда, че тук се чувства у дома си.

— У дома си ли? — попитах изненадана.

— Ще разбереш, щом го видиш.

Имах още въпроси. Нещо с този млад господин, изглежда, не беше наред. Откъде беше дошъл? Какво търсеше в къщата на майка ми? Но Никълс ми се усмихна и аз забравих всички въпроси.

— Аз също — каза той иронично. — И аз бях тук.

— Не говори така! — извиках обидено.

Той ме погледна изкосо и отиде до прозореца.

— Нямах причина да обичам Ема — каза той спокойно. — Възхищавах и се и съм й много благодарен. Но тя разруши любовта ми. Тогава…

Изтръпнах. Какво имаше предвид — любовта си към нея ли? Или към мен? Пристъпих към него.

— Манди, угаси лампата! — каза той дрезгаво.

— Да угася ли? Защо?

— Да, бързо! Долу има някой.

Угасих лампата и отидох до прозореца. Но колкото и да се взирах в тъмнината, нищо не видях.

— Изчезна — каза Никълс. — Някой ни наблюдаваше и после се скри.

Обзе ме страх. След малко видях нещо в градината да се движи.

— Виж там! — викнах.

Бързо изтичахме по стълбите надолу и през една странична врата влязохме в градината. Сърцето ми биеше лудо, но успявах да тичам заедно с Никълс. Пред нас се мярна тъмна сянка.

— Стой! — извика Никълс. — Спри!

В този момент луната се показа зад облаците и осветя непознатия в градината. Избухнах в истеричен смях. Това беше Найджъл. Найджъл, старото сиво магаре, което толкова пъти бяхме яздили. Никълс се разсмя.

Задуха студен вятър.

— Да се прибираме — каза Никълс. — Трябва да пиеш нещо топло.

Никълс стоеше в библиотеката и наблюдаваше Чанг, който внасяше подноса с уискито. После ми хвърли такъв съзаклятнически поглед, че ми стана горещо.

Никълс ме подкрепяше. Топлотата в очите му беше доказателство за това. Исках да забравя всичко останало. Знаех, че Моли стоеше като преграда помежду ни, но сега не исках да мисля за това.

— Налейте ни, Чанг! — помоли Никълс. — А също и на себе си. Искам да говоря с вас.

— Благодаря, не пия.

— О, вярно! Извинявайте, забравил съм. Много отдавна не съм идвал тук.

— Да, прекалено дълго, мистър Никълс.

Той се обърна към мен и аз се трогнах, като видях сълзи в черните му очи.

— Вие също, мис Аманда.

Изведнъж се засрамих от нашето подозрение и видях нещо, което преди ми беше убягнало — косите на Чанг бяха побелели, и без това слабата му фигура беше съвсем изтъняла. Но той веднага продължи:

— Извинявайте, че питам. Но как е мисис Гленвил?

Това ме прониза като с нож. Аз не му бях казала. Той беше открай време в нашия дом, а аз бях забравила да му кажа! Безмълвно погледнах Никълс. Просто не можех да кажа на Чанг ужасната истина.

— Разбирам — каза той. — Знаех, че ще напусне този свят, щом ви види, мис Аманда. Затова не исках да ви пусна при нея. Исках тя да види още веднъж слънцето, а не да си отиде в сянката на нощта.

Значи това било. Идеше ми да потъна в земята от срам.

Затова още повече ме заболя, като чух Никълс да пита:

— Това ли беше единствената причина, Чанг? Или доктор Джът ви каза още нещо?

— Той каза само, че мисис Гленвил няма да издържи още дълго — Чанг спокойно гледаше Никълс.

— Това ли е всичко?

— Не знам какво очаквате от мен — отговори китаецът с достойнство, — но можете да питате доктора. Чувам го да идва.

Когато мина покрай мене, за да отвори вратата, Чанг ме погледна и каза:

— Запомнете — при това натъртваше всяка дума, — че не може лесно да се разбие изграждано с години доверие.

С това той напусна стаята.

— Доста ясен беше — казах аз.

— Кого имаше предвид? Себе си или доктор Джът? — той пристъпи към мен и ми подаде чашата. — Или имаше предвид мене? Кажи, Аманда, кога загубих твоето доверие?

Аз исках да му задам същия въпрос. Да го нараня така, както той ме беше наранил. Но в този момент в стаята влезе доктор Джът.

— Така се радвам, че сте тук! — извиках аз.

После усетих прегръдката му, миризмата на вълнен туид и на тютюн и когато притиснах глава до гърдите му, годините изчезнаха и аз бях отново дете. Бих могла да заплача от радост. Знаех, че не можеше това да е бил доктор Джът. Всеки друг би ми причинил тези неприятности, но не и този човек, този бащински настроен приятел.

Погледът на Никълс обаче остана студен, когато попита:

— Ще пийнете ли нещо?

Доктор Джът, изглежда, прецени ледената атмосфера в стаята. Той се поколеба за миг, преди да каже:

— Да.

После се обърна към мен:

— Радвам се, че успяхте да видите Ема.

— Защо не ме извикахте по-рано?

— Нямаше причина — отвърна той спокойно. — Освен фантазиите й тя си беше съвсем наред.

Никълс му подаде чашата.

— Какви фантазии?

— Ами главата й беше като кошер. Непрекъснато имаше нови идеи.

— Може би искате да кажете, че е била душевноболна? — попита Никълс с ледена учтивост.

— Съвсем не. Тя си беше напълно нормална.

Стоях между двамата и чувствах дълбоко отвращение. Исках да се съюзя с един от тях, но с кого? Исках те да се разбират. Но най-много исках да си легна и да се наспя…

— Моля ви! — казах аз почти без глас. — Престанете! Имах такъв ужасен ден.

Те ме погледнаха и когато Никълс се обърна към доктор Джът, в гласа му отново прозвуча ледена учтивост:

— Аманда е получила анонимно обаждане с предупреждение да не идва тук. После едно момиче я спряло на шосето и й откраднало чантата, а сега вие ни разказвате, че Ема фантазирала. Какво означава всичко това?

Настана гробно мълчание. Чувах ударите на сърцето си. Доктор Джът бавно си палеше лулата. Напрежението в стаята растеше.

— Е, доктор Джът? — попита Никълс.

Най-после лекарят каза:

— Ема беше особена жена. Страстна жена, която никога не е имала любовник. О, да, знам, че се наричаше мисис Гленвил, но истината е, че никога не е била женена. Чисто и просто сватбата й не се състоя.

Вик на съжаление се изтръгна от гърдите ми.

— Аз трябваше да съм кум — продължи доктор Джът. — Церемонията щеше да е тайна, защото семейството беше против. Но годеникът не дойде. Ема беше покрусена. Цял месец се грижих за нея. Постепенно гордостта и самочувствието й се възвърнаха. Тя отново дойде тук и разказваше на всички, че по време на медения месец съпругът й загинал при автомобилна катастрофа. Тук тя си уреди нов живот.

Той се обърна към мене:

— Когато дойдохте вие, тя най-после получи това, което винаги беше желала. Дете, което да обича като собствено.

— Но тя толкова те ревнуваше — продължи Никълс с горчивина в гласа, — че не ти позволи да изпиташ щастието, което й бе отнето.

— Това не е вярно! — кипна доктор Джът. — Тя си имаше принципи. Може би твърде взискателни, но…

— И лош характер!

— Никълс! — изкрещях.

Той се обърна към мене и очите му искряха от озлобление.

— Не можеш да отречеш, Аманда! Ема насади съмнението в сърцето ти и пак Ема ни раздели.

— Тя просто се страхуваше — каза доктор Джът. — Смяташе, че първо трябва да проверите чувствата си. И явно беше права.

— Тя искаше да играе ролята на съдбата! — извика Никълс. — Никой смъртен няма право на това.

Повече не можех да издържам. Не исках да чуя какво щеше да каже Никълс в тази атмосфера на яд и огорчение.

— Отивам да спя — измърморих.

— О, разбира се. Съжалявам, Манди — каза Никълс.

Гласът му беше нежен и в него още се чувстваше болката.

— Ще те придружа догоре.

Но аз исках да бъда сама.

— Моля те, недей! — отвърнах.

— Както искаш.

Погледнах го с благодарност. Той беше силен. „Заедно ще издържим“, беше ми казвал той и аз знаех, че мога да му вярвам.

— Нали нямате нужда повече от мене? — попита доктор Джът.

Никълс поклати глава.

— Не.

— Само ще говоря със сестрата и ще дойда утре рано, за да направя необходимото.

Качих се в стаята си полузамаяна от умора и нервно напрежение. Но щом затворих вратата зад гърба си, изведнъж почувствах, че в стаята имаше друг човек. Мълчалив, неподвижен, този някой ме наблюдаваше…

— Кой е там?

Гласът ми беше пресипнал от уплаха. Някой запали лампата. Подскочих.

— Съжалявам, мис Аманда — каза Чанг. — Не исках да ви уплаша.

В коридора се чу шум. Вратата рязко се отвори. Никълс стоеше на прага, а зад него надничаше задъхан докторът.

— Всичко наред ли е? — попита той.

Краката ми се подкосиха и аз се строполих на стола.

— Да, да, това беше Чанг.

— Чанг?

Никълс се обърна.

— Какво, по дяволите, търсите тук?

— Стори ми се, че чух шум — отвърна той спокойно.

Но Никълс избухна:

— Вие шпионирате!

Забелязах, че Чанг и доктор Джът се спогледаха, после китаецът с достойнство отвърна:

— Не, в стаята имаше някой.

В този момент погледът ми се спря на леглото. Не вярвах на очите си.

— Чантата ми! — извиках. — Върнали са я!

— Може би Чанг я е върнал — каза Никълс с недоверие.

— Не, това е сторил онзи, който е направил и това.

При тези думи Чанг посочи към ъгъла. Там беше куфарът ми. Той беше отворен и преровен. Половината ми багаж лежеше на пода разхвърлян.

Доктор Джът се приближи.

— Сигурно някой е търсил нещо.

— Може би момичето — казах аз. — Може би тя е търсила нещо в чантата ми и не го е намерила. Дошла е да го търси тук, а след това е избягала през отворения прозорец.

— Как изглеждаше тя? — попита доктор Джът.

— Почти като момче, но с руси къдрици — отвърнах.

Лицето му не помръдна.

— Разбирам — каза той.

— Познавате ли я? — попита Никълс.

— Не.

— Лъжете — каза Никълс с огорчение. — Знам, че лъжете. Не знам защо, но съм сигурен, че познавате момичето.

Доктор Джът поклати глава.

— Ако бях сигурен, щях да ви кажа.

— Смятам, че трябва да извикаме полицията — каза спокойно Никълс.

Аз не бях съгласна. Доктор Джът каза:

— Първо вижте дали нещо липсва. Иначе не виждам причина да се вика полиция.

Нищо не липсваше.

— Тогава най-добре е да си вървим — каза доктор Джът. — Вие най-после трябва да спите.

Чанг и докторът напуснаха стаята. Остана Никълс.

— Никога не съм мислил, че точно в твоята стая ще търся чужд мъж — закачи ме той.

Но аз отвърнах сериозно:

— В моята спалня никога не е имало мъж.

Той ме погледна.

— Никога?

За миг помислих, че Никълс ще ме целуне. Но той само прошепна:

— Още е рано, Манди. Още е рано…

После ме целуна нежно, без страст. След това ме вдигна на ръце.

— Сега ще правиш това, което ти предписаха двама доктори — веднага ще заспиш.

Прегърнах го.

— Няма ли поне този лекар да мисли малко за мен?

— Смяташ ли, че бих могъл да мисля въобще за нещо друго?

Той ме целуна още веднъж и ме сложи внимателно на леглото. После си тръгна. Съблякох се, пъхнах се в ленените чаршафи и веднага заспах.

Събудих се от камбанния звън на близката църква. Огледах се още сънена и открих бележката под вратата. Беше от Никълс.

„Отивам да проверя колко руси момичета с мъжки характер има в околността. Не ревнувай! Не всички мъже харесват мъжкарани. Ще се върна за обяд.“

Бележката ме развесели. Изведнъж събитията от предния ден ми се сториха не толкова ужасни. Сигурно имаше някое просто обяснение за нещата.

Облякох се набързо и реших да отида пеша до църквата. Беше прекрасен слънчев ден.

По време на литургията се оглеждах. Видях стари приятели, отвърнах на любезните им усмивки и се почувствах съвсем у дома. Тогава забелязах мъжа. Той ме гледаше право в очите и погледът му ме прониза като с нож. Опитах се да не гледам натам, но този поглед имаше такава притегателна сила, че просто не успях. Освен това той съвсем не ме гледаше с чисто мъжки интерес, напротив, това бяха неподвижните очи на диво животно.

Изглеждаше на 35–40 години. Имаше права черна коса, остро изрязана уста и забележителен нос. Самият той изглеждаше добре, но в очите му се четеше толкова омраза и ненавист, че аз се уплаших — това беше поглед на луд.

Имах чувството, че сърцето ми ще спре. Гърлото ми пресъхна и аз трескаво се обърнах. Въпреки това продължавах да усещам погледа му върху мене и се изчервих от яд. Зарадвах се, когато най-после излязох от църквата.

Клисарят ме последва.

— Не сте ли добре, мис Гленвил? Не е чудно, при тази горещина, а и смъртта на майка ви! Моите съболезнования! Всичко стана така внезапно. Но между другото, тя напоследък като че ли не беше на себе си.

Ето че отново ми го казаха — в живота на майка ми трябва да е настанала някаква промяна. Тъкмо исках да го питам, когато изведнъж мъжът от църквата застана до нас.

Той се усмихваше и сега правеше приятно впечатление.

— Ах, мистър Уилямс… — измърмори клисарят.

Как не се сетих! Това беше Лео Уилямс. Мъжът, който през времето на моето отсъствие беше поел кормилото в дома на майка ми.

— Значи вие сте мистър Уилямс — казах аз нервно.

— А вие — мис Гленвил.

Нещо в гласа му събуди отново моите съмнения и аз тръгнах да си ходя. Но той закрачи до мен.

— Мога ли да ви придружа? — попита той. — Имаме общ път. Аз живея в къщата с розите.

Това не ме изненада. Струваше ми се нормално майка ми да му даде под наем малката виличка, чиято градина граничеше с нашата. Би било глупаво да му откажа. Но този човек ме изпълваше с отвращение.

— Ема беше най-добрата ми приятелка — каза той.

Погледнах го с изненада.

— Но вие много малко сте я познавали?

— Повече от година — отвърна той с кадифен глас. — Пристигнах тук миналия август и веднага се сприятелихме. А когато исках да си тръгна, тя ме помоли да остана.

Аз го гледах втренчено. Не му вярвах и не го криех.

— Тя ви помоли? Така ли?

Жената, която ми беше заменила майката, да се свърже с един десет години по-млад мъж? Изглеждаше ми невероятно. И то не само заради разликата във възрастта. Образът й изплува пред мен — висока, изправена, с пуритански възгледи и до нея този мъж с животинското излъчване? Не, това бе невъзможно.

— Това шокира ли ви? — попита той и ме погледна изпитателно.

— Тя нищо не ми е разказвала — промълвих аз.

— И защо е трябвало да ви разказва? Вие въобще не се интересувахте от нея.

Усилих крачка. Дали това, което Ема така отчаяно искаше да ми съобщи, беше свързано с този мъж.

Той каза, като че ли четеше мислите ми:

— Говорихте ли с нея снощи?

Замълчах. Бяхме стигнали до неговата врата. Спрях и набързо се сбогувах.

— Довиждане, мистър Уилямс.

— Не искате ли да ви изпратя?

— Не.

Той вдигна вежди.

— Искам да ви кажа нещо. Аз съм добър приятел, но много лош враг.

— Не искам да имам нищо общо с вас нито като приятел, нито като враг. Може да сте били близък с майка ми, но това съвсем не значи, че имате нещо общо с мене.

— Много повече, отколкото си мислите, мила моя!

Мазният му глас ме вбесяваше. Погледнах го в очите и изведнъж се уплаших. Аз, която никога не се бях страхувала от някой мъж, сега се стреснах. С усилие на волята се обърнах и тръгнах. Но погледът му дълго време тежеше на гърба ми като олово…

Колата на Никълс още я нямаше. Влязох в къщата. Сетих се, че трябваше да се обадя на Кити, но тъкмо когато влизах в библиотеката, чух гласа на Чанг.

— На църква е. Сигурно още не си е дошла.

Замислих се. Изглежда, че навсякъде ме следяха. На кого докладваше той за мен? И защо ли? Продължих да слушам.

— Не, не вярвам да се съмнява.

Гласът на Чанг звучеше спокойно.

— Още не, разбира се, щом не искате.

Приближих се още малко и неволно бутнах вратата. Тонът на Чанг моментално се промени:

— Извинявайте, но нямам повече време.

Отворих вратата. Чанг тъкмо слагаше слушалката. Застанах пред него.

— Кой беше?

— Грешка, мис Аманда.

Той ме гледаше спокойно. Лъжата много лесно се беше изплъзнала от устата му. Почувствах се ужасно.

— О, Чанг! Защо и ти? — извиках отчаяно.

— Какво, мис Аманда? Не ви разбирам.

— Много добре ме разбираш — отвърнах натъжена. — Аз съм единствената, която нищо не разбира. С кого говори току-що? С доктор Джът или — замълчах за момент, докато го наблюдавах — с мистър Уилямс?

— С никого не съм говорил.

Явно така нямаше да разбера нищо.

— Добре — казах хладно — върви си.

Позвъних на Кити, но я нямаше. Размишлявах, но не стигнах доникъде. Безпокойството ми нарастваше. Най-после една кола спря пред входа. Изтичах навън. Беше Никълс и щом го видях, се успокоих.

— Добро утро! — извика той и се приближи.

— Успешно ли беше търсенето ти? — попитах го.

— Не съвсем. Намерих само една бар дама.

— Никълс, нямам вече нерви за нищо и подозирам всеки срещнат, а ти се забавляваш с разни бар дами.

— Смятах, че барът е най-подходящото място да науча клюките.

— Е, и? Успя ли?

— Всъщност не. Научих само това, което вече знаехме — че този Уилямс се е чувствал тук у дома си.

— Срещнах го тази сутрин. Не ми харесва.

— Значи вече сме двама.

— Той живее в къщата с розите.

— Без да плаща наем, както чувам.

— Никълс, какво значи всичко това?

— Казва ли ти някой. Но поне бихме могли да изясним случая със спуканата гума. Имам вече нещо наум. Ела.

Отидохме до моята кола и Никълс разгледа спуканата гума.

— Виждаш ли? Цялата е в кабари! — извика той, като измъкна едно кабарче и го зави в носната си кърпа.

— Да не би да мислиш, че са били хвърлени на шосето?

— Разбира се. Докато момичето те е спирало и е отвличало вниманието ти, съучастникът й ги е нахвърлял пред колата ти.

Той направи крачка напред и измърмори:

— Не се обръщай, Аманда! Не сме сами.

Аз обаче се обърнах и видях Чанг. Исках да кажа нещо, но Никълс ме дръпна за ръката. Тогава забелязах приближаващия се Лео Уилямс.

— Обкръжават ни — прошепнах уплашено.

— Да идват — каза Никълс. — Може да стане забавно.

Думите му прозвучаха като заповед:

— Важното е да сме заедно, докато всичко се изясни.

Лео Уилямс се приближи.

— Надявам се, че не съм закъснял — каза той почти весело.

— За какво? — попитах.

— Ами за обяд.

— За обяд ли?

— Аз се обадих на Чанг — поясни той.

Погледнах учудено китаеца. Той не помръдна.

— Какво общо има Чанг с това? — попитах ядосано.

— Той знае, че аз в неделя обядвам тук. Освен това днес специално го предупредих.

— Вие ли бяхте на телефона?

За малко да се издам. Но почувствах как Никълс съучастнически ми стисна ръката.

— Ако преча, бих могъл да си тръгна…

Тук Никълс бързо се намеси:

— Разбира се, ще останете, щом такова е било желанието на мисис Гленвил.

Не можах да се въздържа.

— И дума да не става — викнах ядосано. — Сега аз съм тук господарката, а вие сте нежелан гост.

Настъпи неприятна пауза. Лео Уилямс хапеше устни, а погледът му излъчваше омраза. После каза хладно:

— Сигурна ли сте, че къщата е ваша?

Онемях от изненада. Защо ли правеше тези намеци? Дали не знаеше нещо повече от мен?

Никълс пръв се съвзе.

— Аманда — каза той спокойно — смятам, че и Ема би желала да поканим нейния приятел.

Боже мой! Приятел! Полудявах от тази дума. Завъртях се безмълвно и влязох в къщата. Когато минавах покрай Чанг, той учтиво ме попита:

— Да сервирам ли обяда, мис Аманда?

Отвърнах с горчивина:

— Питайте мистър Уилямс. Аз ще ям в стаята си.

Тук вече Никълс се намеси:

— Аманда, имам нужда от твоята подкрепа! — прошепна той.

Това донякъде укроти гнева ми. Дори се усмихнах пресилено:

— Добре, мистър Уилямс, заповядайте на масата!

Въпреки че от сутринта не бях яла, не можех да хапна нищо. Чанг ме попита загрижено:

— Да кажа ли на готвачката да ви направи нещо по-леко? Не искате ли един омлет?

— Не, благодаря. Яденето е много вкусно. Ще трябва да я похваля, но все още не съм я видяла.

Понечих да стана. Чанг хвърли бърз поглед към Лео Уилямс. Сега Уилямс проговори:

— Рут не е вече тук. Имаме нова готвачка.

— Какво е станало с Рут? Да не би да е болна?

— Имахме малък спор с нея.

— Между Рут и майка ми ли? Никога няма да повярвам.

Дълбокият дрезгав глас на Уилямс звучеше сега нежно и гальовно.

— И все пак е така — каза той.

— Това е станало заради вас! — срязах го аз.

Той повдигна едната си вежда и ме изгледа.

— Знам само, че вече не я биваше. Нямаше защо да й се плаща заплата. Аз се грижех за парите на Ема.

— Но тя е работила цял живот тука.

Стана ми болно. Разбира се, че Рут беше стара, но тя остаря в нашата кухня. Как е могла Ема да я изгони само за да угоди на желанието на някакъв мъж, когото познава съвсем отскоро? И защо той е искал да я изгони? Да не би майка ми да не е умряла от естествена смърт?

Отложих мислите за после. И без това имаше достатъчно загадки. Не исках да мисля за още едно убийство.

В това време Никълс трептеше от престорена учтивост:

— С какво всъщност се занимавате, мистър Уилямс?

— С какво се занимавам ли?

— Да, какъв е вашият бизнес?

Уилямс не трепна. Взе си парче хляб и го натопи в соса.

— Би било жалко човек да не го опита, нали? — ухили се той. — Какъв прекрасен сос.

Никълс сбърчи чело.

— Жалко би било, ако човек въобще пропусне нещо. Най-вече възможността да използва самотна богата жена.

Затаих дъх, но за моя изненада Уилямс избухна в смях.

— Може и така да се нарече — каза той. — Но бихте могли също да кажете, че би било глупаво от страна на Ема да се откаже от компанията на един забавен и не съвсем беден мъж.

— Значи имате собствен доход? — попита Никълс.

— Това изненадва ли ви? — Уилямс вдигна рамене. — Да кажем, че имам известни възможности. И за да сте наясно — аз съм търговски пътник. Продавам бельо.

— Работа, свързана с пътуване. Твърде интересно. Така ли се запознахте с мисис Гленвил? На вратата, с куфара в ръка?

Уилямс пребледня и сви устни. Гласът му обаче остана спокоен.

— А вие, доктор Брейнстон? Вие като сираче сам се грижихте за себе си може би, а?

Подскочих от възмущение и с големи усилия на волята се въздържах да не го ударя.

— Махайте се оттук, мистър Уилямс! — изрекох аз с треперещ глас и това още повече ме ядоса. — И да не сте прекрачили повече прага на този дом! Иначе ще ви изхвърля.

— Да ме изхвърлите? — той се усмихна. — Но, мила моя Аманда, това няма да ви отива!

— Това не е ваша работа — все едно, ще ви изхвърля.

Порази ме враждебността в очите му.

— Не бих ви посъветвал да сторите това — каза той бавно и натъртено.

Вече нищо не разбирах. Всичко изглеждаше лош сън. Загубих равновесие.

Никълс ме хвана за ръката и каза на Чанг:

— Донесете й чай!

После се обърна към Уилямс:

— Надявам се, че избухването на Аманда няма да ви прогони. Има някои неща, които бих искал да изясним с вас.

После ме изведе от стаята.

— Ще остана, докато искате — каза Уилямс.

Вратата се затвори зад нас. Исках да кажа още нещо, но Никълс сложи пръст на устните ми.

— Ти направо го обиди. Не успях да измъкна нищо от него. Търговски пътник! Хващам се на бас, че за последната година не е продал нищо. Питам се само колко ли е измъкнал от нея.

В гърлото ми заседна буца.

— За всичко съм виновна аз — разхълцах се. — Ако поне веднъж си бях дошла, щях да забележа какво става.

Никълс сложи ръка върху раменете ми.

— Не — отвърна той убедително. — Нищо нямаше да можеш да направиш. Той има чар и го знае.

Отидохме в градината и седнахме на една пейка. Никълс каза замислено:

— Всъщност човек не познава себе си. Винаги съм се смятал за разумен и хладнокръвен, но сега ми идваше да го хвана за гърлото. А трябва да съм любезен с него, докато разбера каква игра играе.

— Аз направо щях да го убия! — извиках разгорещено.

Сепнах се от думата.

— Никълс — прошепнах — дали го е направил?

— Кое?

— Да я е убил.

— За бога, как ти дойде наум?

— Не знам — отвърнах засрамено, — но да уволни Рут…

— Не, не — Никълс се замисли. — Не смятам, че би могъл да извърши такова ужасно нещо. А и доктор Джът щеше да забележи.

— Ако не е съучастник.

— Аманда, слез на земята и недей да смяташ всекиго за убиец!

Изведнъж ми се прииска отново да съм дете. Но после погледнах Никълс и осъзнах, че ми беше нужна сигурност. Исках да го питам за Моли, но не посмях. Нали исках да се боря за него, но откак разбрах за Лео и майка ми, всичко ми изглеждаше другояче. Ако пренебрегнех Моли и й отнемех Никълс, щастието ми нямаше да е пълно. Бях напълно объркана.

Никълс прекъсна мислите ми:

— Защо не отговаряше на писмата ми, Аманда?

Това ме прониза като ток.

— Нима ти си ми писал? — попитах недоумяващо. — Не съм получила нито едно писмо.

Значи леля Ема беше крила писмата до мен. Ема, която искаше да ми бъде майка!

— Виж, това е ирония на съдбата! Ема успя да ни раздели, докато беше жива, а нейната смърт ни събра.

Не исках да го слушам. Заболя ме, че той каза това, а не спомена нищо за жена си. Да не би да очакваше от мене да свиря втора цигулка в живота му? Та аз го обичах и не исках само любовна авантюра.

— Ако беше получила писмата ми — попита ме той нежно — щеше ли да дойдеш при мен?

Сълзите напираха в очите ми.

— Ти беше ли ме помолил за това?

— Аз те обичах — промълви той.

— Да, но не за дълго! — казах, без да искам.

Гледах го през сълзи и чувствах, че се предавам. Още миг и щях да забравя и Моли, и добрите си намерения, само и само да можех да виждам нежността в очите му.

— Чаят ви, мис Аманда.

Стреснах се. Чанг стоеше зад нас. Никълс го попита:

— Къде е мистър Уилямс?

— В библиотеката, сър. Търси някаква книга.

— Чанг — поколебах се, но продължих, — ти през цялото време си бил тук. Мистър Уилямс опита ли се да изгони и теб?

В безизразния му поглед проблесна пламъче.

— Той се опита, но аз не съм стара баба като Рут, така че не успя.

— Радвам се, че си бил до майка ми.

Той стисна ръце и повече не можеше да се удържи.

— Мистър Уилямс е лош човек, мис Аманда. В Китай за такива хора казваме: „Той язди дракона.“ Бъдете предпазлива!

И той тръгна безшумно към къщата.

— Това изключва Чанг от списъка на заподозрените — въздъхнах аз с облекчение и посегнах към чашата.

— Не съвсем. Той играе някаква игра, негова собствена игра. Ще видим — Никълс гледаше втренчено пред себе си. — Сега ще закарам сестрата до гарата. Ще дойдеш ли с мен?

Той разбра колебанията ми.

— Ема вече не е тук. Днес я отнесоха… Онези от погребалното бюро.

Сестрата беше в стаята си. Куфарите й бяха готови и тя тъкмо си слагаше шапката.

— Благодаря за всичко, което направихте за нас — казах аз.

— Надявам се да мога да направя повече — отвърна тя.

— Повече ли? — попита Никълс и пристъпи към прозореца. — Какво имате предвид?

— Аз съм човек реалист — отвърна сестрата. — Нямам илюзии за хората. Този мистър Уилямс не й влияеше добре. И въпреки това — сега тя търсеше подходящата дума — въпреки това той я правеше някак си щастлива. Не вярвам, че само заради него беше така объркана. Макар че винаги беше възбудена, когато той си тръгваше.

— Възбудена ли? — попитах аз.

— Да. Тя просто ставаше друг човек, беше неспокойна, движенията й бяха трескави. А после се смееше и на незначителни неща.

Просто не можех да повярвам. Ема Гленвил беше жена с изключително хладнокръвие. Като се изключи сцената с Никълс и мене, никога след това не я бях виждала да изгубва самообладание. Тя винаги беше въздържана, никога спонтанна, не правеше излишни жестове.

Никълс се върна в стаята.

— Смятате ли, че й е давал наркотици?

— И това ми минаваше през ума — кимна сестрата, — но не бях сигурна. Иначе щях веднага да ви съобщя. Може би само близостта му така я възбуждаше. Тя не беше вече млада. Веднъж дори каза, че това е прекалено много за нея.

— Трябва да знам още нещо — помоли Никълс. — Видяхте ли, че чекмеджето в хола е разбито?

— Да.

— Имате ли представа кой може да е бил?

— Всеки от тримата мъже — Чанг или мистър Уилямс, или докторът. Мисис Гленвил винаги ги караше да чакат там, преди да ги извика в спалнята.

— А кога е могло да стане?

— В последния ден вероятно. В петък аз го отключих, за да извадя писмото.

— Имаше ли нещо друго вътре?

— Да, една червена кожена кутийка.

— Знаете ли какво имаше вътре?

— Тя ми беше казала. Това беше кутийката й със скъпоценности.

— Каква кутийка със скъпоценности? — попитах аз изненадано. — Тя нямаше бижута.

— Напротив, имаше — каза сестрата. — Това бяха семейните скъпоценности. Тя веднъж ми ги показа. Беше изключително луксозна колекция. Извади най-хубавото бижу и каза: „Това ще бъде изненада за Аманда, когато се ожени.“

Изохках от изненада, но не можах да кажа нищо.

— После тя отново прибра всичко — продължи сестрата. — „Приберете кутийката — ми каза тя, — направих ужасна грешка.“

Никълс попита спокойно:

— Каза ли ви тя нещо за стойността на скъпоценностите?

— Около 10000.

— Десет хиляди! — аз се втренчих в сестрата.

Никълс изръмжа:

— Трябвало е да ги заключи в сейф.

— И аз така й казвах, но тя беше упорита. Казваше, че винаги са си стояли в чекмеджето и ще си останат там до смъртта й.

Прехапах устни, за да спра напиращите сълзи.

— Да бяхте ме извикали — прошепнах.

Тя ме изгледа спокойно.

— Исках да ви извикам — отвърна любезно, — но мисис Гленвил беше неумолима. Искаше вие да се върнете по собствено желание.

Обърнах се, за да скрия сълзите си. Чух Никълс да казва:

— Ако сте готова, сестро, да тръгваме. Влакът е след половин час.

По стълбите слязохме заедно. Изведнъж ме обзе страх да не срещнем Лео Уилямс. Но той сякаш беше потънал някъде…

— Смятам, че е време да посетим доктор Джът — каза Никълс, като излязохме от гарата.

Съгласих се.

Когато колата спря пред къщата на доктора, изведнъж се уплаших.

— Нека не идвам, Никълс — помолих.

Но той ме повлече със себе си. Когато вратата се отвори, аз се отдръпнах, като че ли някой ме удари. За част от секундата ми причерня. Но после видях, че пред мене не стоеше призрак.

В дома на доктор Джът работеше момичето, което ме беше спряло през нощта на шосето.

Обзе ме дълбоко вълнение. Най-после от този свят на призраци и сенки излезе една действителна фигура. С когото и да беше свързана тази непозната — с Чанг, с доктор Джът или с Лео Уилямс — тя беше от плът и кръв.

Нещо в нея беше съвсем различно от това, което си спомнях. Не толкова, че изглеждаше по-възрастна, но беше направила нещо с косата си. Сега не беше с къдрици, а с голям кок от русата си коса. Изведнъж се усъмних. Да не би да се заблуждавах.

Но когато заговори, съмненията ми изчезнаха. Това беше нежният глас, който познавах.

— Добър ден! — каза тя. — Какво мога да направя за вас?

Усмивката й беше любезна, но безлична като въпроса. С нищо не се издаде, че ме е познала. Тя беше прекрасна артистка.

Погледнах Никълс. Трябваше да му кажа, без тя да забележи. Може би, ако и аз се преструвах, че не я познавам, тя щеше да се издаде.

— Идваме при доктор Джът — каза Никълс.

— Съжалявам. Няма го — отвърна тя и добави: — Не знам кога ще се върне.

Преди Никълс да успее да реагира, аз се намесих:

— Няма значение. Ще го чакаме.

Почувствах учудването на Никълс, но не отделях погледа си от момичето. Лъжех ли се, или действително някаква сянка премина в очите й?

Във всеки случай тя изчезна, когато момичето каза:

— Както искате.

Тя ни покани вътре. Познавах много добре къщата на доктор Джът и затова минах направо покрай нея и влязох в хола. После се обърнах и попитах:

— Знаете ли коя съм аз?

— А трябва ли да знам?

— Мисля, че да.

Тя поклати глава.

— Съжалявам, но наистина не се сещам. Освен ако… — в гласа й проблесна надежда. — Освен ако не сте дъщерята на мисис Гленвил.

— Отлично! — грейнах аз с престорена любезност.

— Извинете — каза тя — трябваше да се сетя.

После се обърна към Никълс:

— А вие трябва да сте д-р Брейнстон, нали? Д-р Джът толкова ми е разказвал за вас, че трябваше да се сетя.

— А вие коя сте? — попита Никълс.

— Казвам се Маргарет Харпър и замествам д-р Джът.

— Значи и вие сте лекарка?

— Да.

— Отдавна ли сте тук? — попитах аз, докато усилено мислех как да остана насаме с Никълс.

— От миналото лято. Тогава замествах д-р Джът по време на отпуската му. Той ме хареса и ми предложи да остана.

От миналото лято значи. По същото време тук се е появил и Лео Уилямс. Имаше ли връзка помежду им?

Попитах я предизвикателно:

— Какво ви привлече в това скучно място?

— Събирам опит — отвърна тя, — а и пейзажът ми харесва. Това задоволява ли любопитството ви?

С това тя пресече опитите, ми за други въпроси. Съмнението вече ме разяждаше. Съучастници ли бяха тази жена и д-р Джът? Почувствах, че поведението ми разтревожи Никълс. Какво можех да сторя? Тогава ми дойде спасителната идея. Кихнах.

— Наздраве! — измърмори Никълс.

Кихнах още веднъж и казах:

— Нямам носна кърпа. Ще ми дадеш ли твоята?

Никълс ме погледна многозначително, но аз пренебрегнах погледа му и протегнах ръка. Той внимателно ми подаде кърпата си, свита на възел. Взех я й пристъпих към жената.

— Полезно е да водиш със себе си мъж с носна кърпа, нали? — попитах аз и приближих кърпата към лицето си.

При това кабарчетата се изтъркаляха в краката й.

Видях изненадата и за част от секундата страха в очите й. Но после тя се изсмя.

— Разбира се — каза тя — особено когато си носи кабарчета в нея. Добре, че не се убодохте! Или… — тя замълча за малко и ме погледна право в очите. — Или знаехте, че бяха вътре?

В този миг изпитах уважение към противника. Наведох се и събрах кабарчетата. После я погледнах.

— Не знаех, но можех да предполагам. Той от малък мъкне какво ли не по джобовете си.

Тя потърси с поглед Никълс и поведението й се промени. Ясно беше, че се опитваше да флиртува с него. Тя цялата излъчваше очакване на жена, която иска да се хареса. А това май го привличаше! Побеснях.

Тогава тя каза закачливо:

— Вие сте непослушен младеж, Никълс! Трябва да внимавате!

Нима той не забелязваше, че тя си играеше с него, че само го обезоръжаваше? Видях го да се усмихва и се опитах да сдържа възмущението си.

— Права сте, Маргарет — каза той нежно. — И щом искате, за в бъдеще ще внимавам.

Тя наклони глава на една страна и като го наблюдаваше изпитателно, каза:

— Знаете ли, по вида ви не личи да сте непредпазлив.

— О, вие сте и психолог!

— Занимавам се по малко и с това.

— Кажете ми тогава нещо повече за мен!

— Вие сте смел мъж, на когото може да се разчита.

От смеха му ме заболя сърцето.

— Ласкаете ме!

— Съвсем не! — каза тя сериозно. — Възхищавам ви се.

— Но сигурно виждате и отрицателни черти у мен?

— Естествено.

Тя се приближи плътно до него и го погледна право в очите. Почувствах се излишна.

— Прекалено сте импулсивен. Трябва да обуздавате чувствата си, за да не пострадате.

— Ако ще страдам заради вас, ще го приема с удоволствие.

Не издържах повече. Попитах с треперещ от яд и болка глас:

— А аз? Какво казва вашият цигански инстинкт за мен? Или може би гледате само на мъже?

Жената се обърна към мен и неволно почувствах излъчването й. Почувствах се беззащитна пред нея.

— Вие се контролирате по-добре от Никълс — каза тя бавно и с дразнещо спокойствие. — Но смелостта може да ви подведе да извършите някоя глупост. От криворазбрана гордост може да изгубите всичко скъпо за сърцето ви.

Почувствах, че се изчервявам, и опитах да избягна погледа й.

— Тази диагноза май е на д-р Джът — изрекох с мъка.

Тя се изсмя.

— Естествено. Казах ви вече колко често ми е говорил за вас. Той ви обича и мисля, че тази симпатия се предаде и на мен.

Това вече преля чашата на търпението ми. Номерът ми не мина, а отгоре на всичко тя флиртуваше с Никълс! Тази особа положително беше съучастничка на тайнствения ми противник!

— Тръгвам си — казах рязко.

Тя бързо се обърна към мен:

— Да не би да ви обидих? Не съм искала това.

— Не, не — отклоних удара, — просто се сетих, че трябва да свърша още нещо. Поздравете д-р Джът от мен!

Вече бях на вратата, когато я чух да пита закачливо:

— И вие ли тръгвате, Никълс? Толкова съм самотна, скучно е тук за сама жена.

Побягнах. Не исках да чуя отговора му. Реших да го накажа да върви пеша и взех колата. Подкарах я с бясна скорост, подгонена от страх, отчаяние и ревност…

Когато стигнах пред къщи, не слязох веднага от колата. Красотата на пейзажа отново ме завладя. Тъкмо слизах, когато чух глас зад гърба си:

— Не е ли прекрасна гледката, мис Аманда?

Обърнах се и видях Лео Уилямс. Той продължи, спокоен и сериозен:

— Но съвсем не е така красива като вас.

— Не ви чух да идвате — отвърнах заядливо.

И все пак му бях благодарна за комплимента, защото ми върна самочувствието.

— Аз също се възхищавах на пейзажа — каза той, като посочи с ръка наоколо.

Това докосна някаква струна в душата ми.

— Значи и на вас ви харесва, така ли?

— Защо? На кого още?

— На Маргарет Харпър.

Слънцето се отрази в очите му, когато каза:

— Значи сте се запознали вече.

— Тя ваша приятелка ли е?

— Тя е една много привлекателна жена — отговори той уклончиво.

— А вие имате афинитет към привлекателните жени, нали?

— Разбира се.

Той се приближи към мен и аз неволно отстъпих назад.

— Значи не ме харесвате, Аманда?

Сърцето ми заби по-бързо.

— Безразличен сте ми — измънках.

Лео поклати глава.

— Не е вярно — каза той и ме погали по ръката. — Страхувате се от мен.

Отстъпих още една крачка назад.

— От никого не ме е страх — отвърнах.

Той се наведе и ме изгледа многозначително. В този момент се сетих, че държа кабарчетата в ръка. Той ги видя, но изразът на лицето му не се промени.

— Какво ще правите с тях?

Протегнах ръка и му ги тикнах под носа.

— Вчера някой ми пукна гумата с тях.

— Знаете ли кой е? — попита той и посегна към кабарчетата.

— А вие знаете ли?

Той замълча. Погледна ме и очите му бяха ясни, студени и непроницаеми.

— Мисля, че се нуждаете от защита — каза после.

— Да не би да си предлагате услугите?

— Може би — той не помръдна, в ъгълчетата на устните му се появи за миг усмивка. — Какво ви казах тази сутрин?

Не можах да отговоря. Стоях в плен на погледа му и на сатанинската сила, която излъчваше.

— Имам предвид това, което казах за себе си. Че е по-добре да съм ваш приятел, отколкото враг.

Гласът му ми подейства невероятно.

— Бих могъл да бъда ваш приятел, Аманда. Добър приятел. Знам какво става тук и бих могъл да ви помогна. Дори повече от д-р Никълс Брейнстон.

Магията, която сякаш ме държеше в плен, се разкъса. Името на Никълс отново ме върна в реалността. Изсмях му се.

Лицето му се сгърчи като от удар. После той се изправи и ме изгледа продължително. От погледа му бликаше дълбока омраза. Но вече от нищо не ми пукаше.

— Сгрешихте, като забъркахте Никълс в играта — казах подигравателно.

— Аз никога не греша — отвърна той с дрезгав глас.

— Да се греши, е човешко — казах с чувство на превъзходство.

Това вече го извади от релси. Пръстите му се свиха в юмрук и за миг помислих, че ще ме удари. Но той бавно се съвзе и дори се усмихна, подавайки ми кабарчетата.

— Ще ви трябват ли още?

Поклатих глава отрицателно и той ги захвърли с широк замах.

— Да вървят по дяволите! — извика той и погледна над главата ми. — А щом вече говорим за дявола…

Нямаше нужда да се обръщам, за да разбера, че ставаше дума за Никълс.

— Останете да пиете чай с нас — казах спокойно.

— Наистина ли ме каните? Заради мене самия или за да ядосвате нашия общ приятел?

— Заради вас самия — отвърнах с усмивка и с пълното съзнание, че изричам лъжа.

Когато слязох от колата, видях Никълс да се приближава — задъхан и побеснял от яд.

— Какво, по дяволите, мислиш, че правиш? — разкрещя се той.

Знаех, че бях виновна, и това още повече ме вбесяваше.

— Нямаш никаква причина да ми крещиш — отвърнах. — На теб ти харесваше и реших, че малко ходене пеша ще охлади чувствата ти.

Той ме погледна остро. После влезе безмълвно в къщата.

— Вашият рицар май е в лошо настроение — каза Лео Уилямс подигравателно.

Преди да успея да отвърна каквото и да било, той продължи:

— Впрочем доктор Джът отдавна ви чака в салона.

Изтичах бързо в салона. Там нямаше и следа от Никълс, но насреща ми се появи усмихнатият доктор Джът с неизменната лула в устата.

— Но аз бях при вас — възкликнах.

— А аз ви дойдох на гости.

Погледът му беше спокоен, открит и честен. Вече не вярвах да е съучастник на Маргарет Харпър.

— Мистър Уилямс, бихте ли казали на Чанг да сервира чая?

Той се поколеба, после излезе с неохота.

— Къде е Никълс? — попита доктор Джът.

— Не знам. Ние се скарахме.

— За какво?

Подскочих като ужилена.

— Заради вашата приятелка, лекарката — казах с укор, като че ли той беше виновен.

— Маргарет?

— Да! Тя флиртуваше безобразно с него, и то пред очите ми.

— А вие ревнувахте, нали? — той се ухили. — И направихте сцена?

— Горе-долу така беше — отвърнах засрамено. Приближих се до него и седнах. — Коя е тя?

— Асистентката ми.

— Знам, но все пак, откъде идва? И какво прави тук?

— Идва от болницата и ми помага. Например, когато някое бебе реши да се ражда нощем.

Той млъкна и ме погледна с доволна усмивка.

— Лази ви по нервите, нали?

— Ами да — признах си. — И не само тя!

— Кой още? — попита той.

Мълчах объркана. Не можех да му кажа, че се съмнявах и в него. В този миг Лео Уилямс се върна.

— Чаят ще дойде веднага — каза той. — Но аз помолих Чанг да ми донесе уиски. Времето е много топло за чай.

Отново се ядосах, но почувствах успокояващата ръка на доктор Джът.

— Никълс няма ли да ни прави компания? — попита той.

Погледнах го с благодарност и станах.

— Ще отида да му кажа, че сте тук — отвърнах и ми се щеше да го целуна. Така съзаклятнически ме гледаше.

Търсих Никълс навсякъде, но не го намерих нито в стаята му, нито в библиотеката. Изведнъж ми хрумна нещо. Изтичах на тавана. В едно странично крило на къщата имаше малка стаичка, в която Никълс и аз играехме като деца.

Отворих вратата и го видях! Той седеше на желязното легло и гледаше в една точка. Но щом ме чу, стана и разпери ръце. Затичах се към него и потънах в прегръдките му, без да мисля за каквото и да било. Държах се здраво за него и се чувствах сигурна.

Почувствах устните му на челото ми.

— Извинявай, Манди.

Прегърнах го.

— Аз трябва да ти се извиня.

— Не, аз. Държах се като идиот.

— А аз като ревнива глупачка. Не трябваше въобще да започвам.

Той взе лицето ми в дланите си.

— Правилно — съгласи се той — не трябваше да започваш.

— Да, но ти ужасно флиртуваше с онази сексбомба.

— А ти, както винаги, ме пипна на местопрестъплението.

Погледнахме се и избухвахме в смях.

— А сега се караме кой пръв е сбъркал — казах аз със задоволство.

— Ти — отвърна той и ме целуна. — И аз — и отново ме целуна.

Обвих ръце около шията му и отвърнах на целувката му. Отначало нежно и почти боязливо, а постепенно с цялата страст на дълго спотаяваните ми чувства. Светът около мене изчезна, остана само Никълс.

— Любима — прошепна Никълс, — ти си толкова ужасно млада.

— Не на възраст, а защото ми липсва опит — казах спокойно и го погледнах право в очите.

Той вдигна вежди.

— Само не ми казвай, че това е първата ти целувка от онзи път в планината…

Кимнах и прошепнах:

— Чаках те.

Очите му промениха цвета си. Той ме погали нежно и ме целуна.

— Сърдиш ли ми се? — попитах.

— Сърдя се на себе си. Толкова години пропуснахме.

Ледени тръпки ме полазиха. Изведнъж се сетих за жена му и се отдръпнах от него.

— Трябва да слизаме — казах. — Доктор Джът ни чака, а и чаят ще изстине.

Той ме хвана за ръката.

— Аманда — започна той.

Погледнах го, изпълнена с нежност.

— Не сега — помолих го, — не сега, Никълс! Сега нямаме време.

В коридора срещнахме Чанг, който тъкмо носеше чая в салона.

— Няма нужда да поднасяш уискито, Чанг! — казах аз. — Мистър Уилямс или ще пие чай с нас, или няма да получи нищо.

Той се усмихна, а Никълс попита:

— Какво означава всичко това?

— Време е да покажем недвусмислено на нашия приятел Уилямс, че тази къща е моя. Докато майка ми е била жива, е можел да поръчва каквото си иска, но сега вече не.

Имах чувството, че вървя сред облаци. Всички досегашни страхове ми се виждаха смехотворни. Целувките на Никълс още пареха устните ми и всичко друго изглеждаше маловажно. Не се страхувах от нищо. Когато влязохме в салона, изпитах известно съжаление към Лео Уилямс. Трябва да е възлагал големи надежди на майка ми, а сега се връщаше отново към професията си — да обикаля от врата на врата и да продава бельо.

Чанг сложи сребърната табла със сервиза за чай на масата, а аз спокойно, издържах погледа на Уилямс.

— Много съжалявам — казах учтиво — изглежда, че уискито е свършило. Нали така, Чанг?

Китаецът се поклони в знак на мълчаливо съгласие. Напрегнато очаквах реакцията на Уилямс. За моя изненада той се засмя.

— Случва се — каза той.

Седнах на канапето с чувството, че всъщност той излезе победител. Когато му поднасях чая, който той съвсем не желаеше, и го погледнах, потръпнах от отвращение.

В стаята се чувстваше напрежение. Нервната атмосфера повлия дори на спокойния доктор Джът.

Сега Лео Уилямс поде разговора. Когато заговори, изведнъж осъзнах на какво се дължи неговата привлекателност — той беше изключително чаровен и забавен разказвач и всички се смееха на историите му въпреки желанието си. Това вече не беше мъжът, който ме хипнотизираше и почти ме беше парализирал от страх. Това беше един перфектен гост.

Той умееше блестящо да води разговор, така че вече не обръщахме внимание на острия му наблюдателен поглед. Така неусетно измина цял час.

— Трябва да тръгвам — каза той.

Изведнъж се почувствах разочарована.

— Толкова рано? — се изплъзна от устата ми.

Той ме изгледа с пронизващ поглед.

— Знам, че доктор Джът иска да ви каже нещо. А аз не съм член от семейството.

Бях напълно объркана. Преди малко силно желаех да си тръгне. А сега, непонятно защо, исках да остане.

Станах.

— Ще ви изпратя.

Когато нализах от стаята, почувствах, че Никълс ме наблюдава.

Навън се беше заоблачило и духаше силен вятър. Проговорих неволно и силно задъхана. Близостта му ме смущаваше:

— Мразя бурята.

Той отвърна тихо:

— За мен гръмотевицата е нещо прекрасно. Дава ми усещането за сливане с природата. Тогава се чувствам като бог.

— Аз пък се чувствам нищожество.

— Това е, защото се борите срещу нея. Ако й се отдадете, ще почувствате огромна сила в себе си.

По-скоро почувствах, отколкото видях, че той се приближи твърде много до мене.

— Бих могъл да ви го покажа — прошепна той.

Погледнах към него. В гласа му се чувстваше отново онзи дълбок пулсиращ тембър, който му придавате необикновено очарование.

Неголемият ми опит ми подсказваше, че той спекулираше с чара си и че можеше да го разиграва, когато си иска, но въпреки съпротивата ми усещах как с всяка дума той ме обвързваше все повече и повече.

Мразех го, презирах го, страхувах се от него. В негово присъствие не можех да се контролирам. Исках да отместя погледа си, но хладната сила в неговите очи ме приковаваше. Когато той най-после заговори, аз потръпнах.

— Елате с мен, Аманда — настояваше той, — там, в планината.

Направих жалък опит да се усмихна и отговорих иронично:

— За да ме навали дъждът? Не, благодаря.

— Ами тогава не идвайте — каза той и слезе по стъпалата.

Почувствах се изоставена. Но всъщност не беше чудно при неговото така често сменящо се настроение да приеме отказа ми просто така. Все още не знаех, че всичко, което правеше, всяка дума, която казваше или не казваше, беше част от неговия тайнствен план.

На най-долното стъпало той се обърна и за миг имах чувство на превъзходство. Но когато заговори, аз занемях.

— Преди да е свършила цялата тази бъркотия — каза той бавно — много преди това, ние с вас ще бъдем една любовна двойка.

Дъхът ми спря.

Не можах нищо да отговоря. Нахалството му, самообладанието му, невероятният му външен вид и непостижимият му чар накараха думите да замръзват на устата ми.

— И така — каза той весело — сега тръгвам и се качвам в моята стара кола. А когато бурята е в разгара си, ще бъда там горе! — той вдигна ръце и посочи далечния връх.

Когато се скри от погледа ми, объркаността ми изчезна. „Любовна двойка“ — измърморих начупено и се обърнах да вляза в къщата. И все пак не успях да си наложа да не мисля за него. Представих си го там, на върха на планината, в разгара на бурята, изправен като езически бог.

Нежната усмивка на устните на Никълс стопи страховете ми. С каквото и да ме привличаше Лео Уилямс, не стигаше до сърцето ми. А то принадлежеше на Никълс. В негово присъствие се чувствах освободена от всички зли сили.

— Този човек е луд — казах аз. — Отиде в планината, за да се наслаждава на бурята.

Доктор Джът каза необикновено сериозно:

— Щом се прави на луд, значи има основателна причина.

— Да върви по дяволите — казах аз — прекалено много се занимаваме с него.

— Не съм много сигурен — поклати глава доктор Джът. — Никога не съм го разбирал. Нито него, нито влиянието, което имаше върху Ема.

Настъпи вечерният здрач. Все още не исках да светнем лампите. Облегнах се на прозореца и попитах:

— Искали сте да ми кажете нещо, доктор Джът?

— Погребението е във вторник, 14 часа. И мистър Мънди ме помоли да попитам дали е удобно да дойде след това, за да прочете завещанието.

Прониза ме дълбока болка. Отново почувствах огромната загуба. Всички имоти — къщата, мебелите, среброто — дори парите не можеха да заменят майка ми. Без нея домът беше празен и самотен. Тя въплъщаваше всичко онова, което изразяваше с две думи: роден дом.

— Разбира се — казах аз и добавих: — Моля ви, елате и вие! Нали бяхте най-старият и обичан приятел на мама.

— Някога и аз мислех така — отвърна доктор Джът и гласът му прозвуча почти призрачно в тъмната стая.

— Лео Уилямс имаше силно влияние върху нея, така ли? — попитах аз. — Аз също го чувствам. Когато съм близо до него, мисълта ми се замъглява.

Усещах присъствието на Никълс, въпреки че той мълчаливо седеше в креслото си. Защо не казваше нищо?

— Глупости ли говоря? — попитах аз.

— Уилямс е изключително силна личност — каза докторът. — Но той не може да влияе на разума ви.

— Той ми действа като промивка на мозъка — отвърнах с кисела усмивка.

— О, не — каза доктор Джът. — За това е нужно доста време.

— Мислите, че е направил такова нещо с майка ми?

— Знам само, че под негово влияние Ема се промени. Но това може да се дължи и на друго. Вероятно в началото е била влюбена в него, а после…

— Какво после?

— Не знам. Бих казал, че тя се страхуваше от него. Но това може да има връзка и със смъртта й. Едно обаче знам със сигурност. Тя винаги ви е обичала — вас и Никълс. И винаги е искала да сте щастливи.

Той стана и сложи ръце на раменете ми.

— Помнете го, Аманда! Това е истината.

Той се наведе и ме целуна по челото.

— А сега трябва да си вървя. Нямам желание да ме настигне бурята.

Никълс и аз изпратихме доктора до вратата. Още гледахме след него, когато Никълс каза:

— Аманда, трябва да питаш Лео Уилямс дали има ключ от къщата.

— Дори и да има, няма да ми го даде.

Върнахме се вътре и ме обзе чувство за недействителност.

— Не намираш ли, че след смъртта си човек оставя голяма празнина? — попитах аз. — Къщата изведнъж изглежда така пуста.

— Всичко ще мине след погребението — каза Никълс. — Ще видиш, че тогава ще е по-добре. Мисля, че сега имаш нужда от едно питие.

Той донесе бутилка уиски и ми наля от него. Изпих го на един дъх.

Никълс се усмихна:

— Откога си станала пиянде?

— От днес. Имам нужда да се напия до козирката. Дай ми още едно.

— Не бих казал, че това е комплимент за мен.

Бих искала да изкрещя: „Обичам те, ужасно ме боли и трябва да направя нещо срещу тази болка. Защото изобщо не знам какви са чувствата ти!“

Но вместо всичко това аз само повторих:

— Налей ми още едно!

Докато той посягаше към бутилката, аз се облегнах на възглавниците и затворих очи. Веднага видях Лео Уилямс пред мен. Бързо отворих очи и подскочих. Не исках този човек да се върти в мислите ми! Аз обичах Никълс! Съпротивлявах се срещу тази смесица от неприязън, страх и съдбоносно привличане, която ме свързваше с Уилямс, дори и да подозирах, че всъщност само силното ми отвращение ме караше отново и отново да мисля за него.

Гледах замислено плочата на камината и изведнъж видях.

— Никълс — извиках аз, — няма ги! Виж там, тримата китайски мандарини са изчезвали.

Откритието ме шокира.

— Кой може да ги е взел?

— Без съмнение същият, който е преровил нещата ти — отвърна Никълс.

Започнах да се смея истерично.

— Сигурно е така. Но кой е той?

— Вече сто пъти си задавахме този въпрос — отвърна Никълс безпомощно. — Хайде, изпий си уискито!

Когато ми подаде чашата, докоснах ръката му. Но този път не почувствах нищо. Кражбата на мандарините беше още едно доказателство, че някой искаше да ми стори нещо. Бях съвсем сама. Не ми помагаше особено уверението на Никълс, че заедно ще се преборим. Всъщност бях сама.

— Чанг — казах безнадеждно — или доктор Джът, или Лео Уилямс. Всички бяха днес тук. Всеки от тях би могъл да ги скрие.

Никълс мълчеше и гледаше угрижено през прозореца.

И тогава ми дойде идеята. Щура, невероятна идея! Без уискито нямаше да ми дойде наум.

— Скъпи! — извиках аз. — Знам как ще намерим откраднатите мандарини. Чисто и просто ще претърсим къщичката с розите.

— Имаш предвид къщата на Лео Уилямс? — попита Никълс учудено.

— Да. Той нали е в планината. И ако е бил той, веднага ще разберем. Моля те, Никълс! Нека отидем!

Той се поколеба.

— Ами ако е променил намерението си?

— Щом те е страх — отвърнах аз и изглеждах герой в собствените си очи — ще отида сама.

— Не ме е страх заради мене, а заради тебе. Но засега мисля как ще влезем там.

— Не помниш ли? — попитах с чувство на превъзходство. — Когато бяхме малки, минавахме през кухнята. Вратата няма да е заключена.

Сега вече и той се усмихна.

— Тогава да тръгваме! — каза той и ме помъкна след себе си.

Когато наближихме къщичката с розите, настръхнах от вълнение. Чувствах се наелектризирана от напрежение и бях доволна, че съм пила уискито. Иначе сигурно щях да умра от страх.

Входната врата беше заключена, задната също. Треперех от напрежение.

— Остава ни само кухненският прозорец! — каза Никълс.

И действително, също като по-рано, той натисна дървената рамка и я вдигна. Влязохме лесно.

— След тебе, крадецо! — прошепна Никълс триумфиращо.

— Отначало не искаше, а сега се радваш повече от мене — казах през смях.

— С удоволствие бих пипнал този Уилямс и бих му избил проклетия чар от физиономията — изръмжа той.

Сърцето ми заби силно. Щом Никълс толкова ревнуваше, това можеше само да означава, че ме обича. Тази мисъл ме окрили.

— Откъде ще започнем? — попитах щастлива.

— От хола.

В полумрака видяхме, че помещението беше оскъдно мебелирано.

— Изглежда почти необитаемо — казах разочаровано.

— Всъщност така е — съгласи се Никълс.

— Но като си помислиш, че и без това повечето си време прекарваше в Гейбъл Лодж, няма нищо чудно.

Качихме се на втория етаж, за да претърсим спалнята. Нервите ми се изопнаха от скърцането на стъпалата. Трескаво бутнах вратата. Пред нас се разкри съвсем друга гледка. Цялото помещение изглеждаше изпълнено не само с предметите, които той използваше, но и с цялата личност на Лео Уилямс.

На пода бяха разхвърляни книги и списания. Леглото не беше оправено. Лула и пълен пепелник се търкаляха между писма, сметки и цял куп монети върху нощното шкафче.

Обувките му бяха пръснати по цялата стая. Вратата на гардероба беше отворена и там можеха да се видят цяла редица луксозни костюми и сака. На стола лежаха една пижама с монограм и няколко ризи, а на тоалетката открих сребърен гребен, четка, както и различни шишета със сребърни капачки, всичките с монограм.

— Май не са купени с парите на един търговски пътник — каза Никълс ехидно.

— Имаш предвид майка ми?

— Изглежда, тук е влязъл по чехли. Но да продължим търсенето!

Открихме само куфар, пълен с проспекти с момичета в хубави летни дрехи. Значи той продаваше дамска конфекция.

Интересното беше обаче, че това не беше зимната колекция. Следователно от месеци насам той вече не работеше.

Бях разочарована. Толкова много очаквах от това посещение.

— Да тръгваме! Няма смисъл — казах нетърпеливо.

Тъкмо слизахме по скърцащите стъпала, когато чухме шум, и замръзнахме на местата си. Някой отключваше входната врата.

— Ами сега? — попитах ужасена. Но вече беше късно за каквото и да било. Някой влезе в къщата и запали светлина.

Извиках от изненада. Това не беше Лео Уилямс.

Настана безкрайна тишина. Всички бяхме замръзнали от изненада — Никълс, аз и Маргарет Харпър, която ни гледаше недоумяващо.

Пръв се опомни Никълс. Той нежно сложи ръка на рамото ми и ме поведе надолу по стълбите.

Но първа проговори тя. Тонът й беше доста остър, когато ме попита:

— Мога ли да знам какво правите тук?

Вече бяхме долу. Исках да кажа нещо, но Никълс ме стисна за ръката.

— Мисля, че и ние бихме ви попитали за същото — каза той изключително любезно. — Все пак имате ключ от този дом.

Когато осъзна напълно значението на думите му, тя се изчерви, но самообладанието не я напусна.

Много отчетливо и много бавно тя каза:

— Смятам, че това е случай за полицията. Номерът не мина.

Никълс каза спокойно:

— Моля. Телефонът е до вас.

Възхищавах се на спокойствието му. Сърцето ми биеше като чук в гърдите, когато Маргарет посегна към слушалката. После обаче я пусна и аз почувствах задоволството на Никълс.

— Да не би да променихте решението си? — попита той.

— Това трябва да реши Лео сам — отвърна тя спокойно.

— Много разумно — потвърди Никълс. — Вашият приятел Лео и без това не обича да си има вземане-даване с полицията.

Кръвта се дръпна от лицето й, гримасата й застина. Само големите сини очи изглеждаха живи.

Никълс продължи със същия подигравателен глас:

— Може да стане неприятно, като се разбере, че Уилямс ви е дал ключ от дома си. Аз не се интересувам от вашия личен живот, но за една лекарка скандал в този малък град не би бил много подходящ, нали?

Тя го изслуша неподвижно, после каза предизвикателно:

— Същото май се отнася и за вас, доктор Брейнстон. В края на краищата кражбата е неприятна работа.

— Кражба? — наслаждавах се на невинната изненада в тона му.

Започвах да се забавлявам.

— На такова прилича — отвърна тя рязко, но вече изглеждаше разколебана.

— Външният вид лъже — продължи Никълс. — Може би и вашата история с ключа създава у нас погрешно впечатление. Може би и тримата сме невинни?

Очите й се свиха и тя го погледна с презрение.

— Да речем, че сме квит.

— Тоест всички ще мълчим, а сега ще споделите ли защо сте тук?

Тя замига усилено, но после неочаквано се разсмя.

— Вие не сте крадци и аз не съм му любовница. Това трябва да е достатъчно — каза тя.

— Не е ли твърде малко? — ухили се той.

— За съжаление повече не мога да ви кажа.

Изведнъж осъзнах, че между тях двамата действаше някаква тайнствена антена. Погледите им казваха повече от думите им. Свалих ръката на Никълс от рамото си, а той не се опита дори да я задържи. Какво излъчване имаха Маргарет Харпър и Лео Уилямс, че винаги успяваха да отворят пропаст между нас, да ни разделят?

— Щом всичко е ясно, можем да си тръгваме — казах хладно. — Скоро ще завали.

Като че ли в отговор на моите думи силна гръмотевица разтърси къщата и светкавица озари небето.

Минах покрай Маргарет и отворих вратата. В този миг се обърнах и погледнах Никълс. Не се беше помръднал от мястото си. Той и онази жена се гледаха като хипнотизирани.

— Идваш ли — попитах объркана — или оставаш тук?

Той се стресна, за миг изглеждаше, като че не ме позна. После се усмихна.

— Разбира се, че идвам.

В този момент дъждът заваля.

— Ако искате, можете да останете — каза Маргарет.

— И двамата ли? — попитах подигравателно.

Тя като че ли се забавляваше.

— Както искате.

— Аз тръгвам — казах хладно и изтичах навън в дъжда.

Не бях стигнала далече и тъкмо исках да отворя портата, когато почувствах ръката на Никълс върху рамото си.

Погледнах го. Дъждът се стичаше по лицата ни. Никълс сложи ръка на раменете ми и попита закачливо:

— Сега няма сълзи, нали?

— Имах ли причина да плача?

— Не — каза той.

Почувствах устните му върху моите.

— Защо всеки път се държа като глупачка? — изхлипах аз.

— Остани каквато си! — каза той нежно и отново ме целуна. — А сега да си вървим!

Пристигнахме в Гейбъл Лодж мокри до кости и аз веднага се упътих към банята. Докато се наслаждавах на ваната, чух телефонен звън.

Вече в стаята си, дълго мислих какво да облека. Бях силно възбудена и исках да изглеждам особено добре. След дълги колебания избрах черния кадифен панталон и синята кадифена блуза с голяма яка. Косата ми беше влажна и аз я изсуших с четката. Къдриците ми станаха прекрасни. Грижливо се гримирах. Огледалото показваше задоволителен образ.

Никълс ме чакаше в библиотеката. В ъгъла светеше само една малка лампа. В камината гореше огън и цялата стая излъчваше уют.

Приближих се към Никълс почти боязливо, тъй като неприкритото възхищение в погледа му ме смущаваше. Бях нервна или по-точно обезпокояващо възбудена. Знаех, че следващите минути щяха да решат всичко. Щом Никълс заговореше, непринуденото другарство от детските ни години щеше завинаги да изчезне. Щяхме или да останем завинаги заедно, или да се разделим.

— Прекрасна идея — казах аз и протегнах ръце към огъня от камината. — Впрочем кой се обади по телефона?

— Кити, твоята приятелка. Прави добро впечатление.

— Да, симпатична е. Трябва някой ден да се запознаете. Каза ли дали писмото е пристигнало?

— Да. Но не го е изпратила, защото не знаела кога ще се върнеш. Казах й да го пусне веднага в кутията. Така ще пристигне тук във вторник.

Отпуснах се на канапето и запалих цигара. Колко често си представях това през последните седем години: навън бушува буря, вътре приятно пука огънят от камината, а Никълс и аз сме заедно, притихнали от щастие!

Сега обаче се почувствах неудобно и когато мълчанието стана непоносимо, казах:

— Бих искала все пак да знам какво има в това писмо!

— Обади се на Кити и я помоли да ти го прочете! — предложи Никълс.

— Не, не! — отхвърлих аз нервно предложението му. — Каквото и да е искала да ми каже майка ми, ще го прочета насаме!

Не се тревожех толкова за писмото, колкото от поведението на Никълс. Той трябваше най-после да проговори, да ми признае любовта си, да разкаже за Моли!

Но вместо това той каза:

— Дъждът е полезен за растенията.

Искаше ми се да изкрещя, но вместо това забих нокти във възглавницата и отвърнах учтиво:

— Да, селяните ще се радват.

Повече не издържах. Скочих, угасих цигарата и казах:

— Хайде да вечеряме!

По време на вечерята също се държахме като учтиви непознати. Рядко някой обелваше по случайна дума. Докато Чанг сервираше, казах:

— Първото, което ще направя във вторник, е да върна Рут.

Той се усмихна доволен. По-късно сервира кафето в библиотеката. След като Чанг излезе и Никълс все още мълчеше, аз извиках:

— За бога, Никълс, няма ли най-после да кажеш нещо?

Отраженията на пламъците осветяваха лицето му и аз изгарях от желание да го погаля, но се въздържах.

— Седни! — каза той.

— Предпочитам да стоя.

Молбата в очите му беше по-силна от думите и аз седнах.

— Извинявай. Нервите ми са опънати до скъсване.

— Смяташ ли, че моите не са?

— О, Никълс…

Той поклати глава.

— Не знам откъде да започна.

— Може би от жена ти? — казах, без да искам.

Той ме погледна полушокиран, полублагодарен.

— Ти си знаела за Моли, така ли? — попита той едва доловимо.

— Да, майка ми писа, че сте се оженили.

— И въпреки това си ме чакала? — в гласа му се четеше изненада.

Вдигнах рамене.

— Няма нищо за чудене. Просто за мене съществуваше само ти.

Той ме изгледа продължително.

— И за мен съществуваше само ти — прошепна Никълс.

Сърцето ми щеше да се пръсне. Кипнах:

— Ама се ожени за Моли, нали?

— Да — каза той, като избягваше погледа ми. — Това беше грешка. Но аз бях толкова самотен. Мислех, че не ме обичаш повече. А Моли ме обичаше. Тогава ми се видя напълно естествено да се оженя за нея.

— Тя… хубава ли е? — попитах тихо.

— Да, много.

Тръпки ме побиха. Имах да питам за толкова много неща. Просто не знаех откъде да започна. Беше ме целунал, беше ми казал, че ме обича, а и принадлежеше на друга! За нас нямаше бъдеще. За моя изненада чух се да питам:

— Имате ли деца?

— Да, едно момиченце. Почти на три години.

— Прилича ли на Моли?

Задавах въпросите въпреки мъчителните отговори.

— Не. За нещастие прилича на мен.

Изпитах непоносима болка.

— Как се казва?

— Марион.

Марион. Повтарях тихо името. Тя можеше да е моя дъщеря.

— Викам й „мишленце“ — каза той нежно. — Тя е само кожа и кости. Много е тъничка и ушите, й стърчат. Като порасне, ще й ги оперирам. Важно е заедно момиче да има красиви уши.

Нежността в гласа му, любовта, която струеше от думите му, загрижеността за детето — всичко това ме пробождаше право в сърцето. Пред мен се изправи бъдещето ми, моето самотно бъдеще, подобно на безкраен, тъмен тунел. И тогава изведнъж чух гласа му.

— Аманда, знам, че си прекалено млада, за да се занимаваш с дете…

Подскочих.

— Никълс! — почти изхлипах аз. — За какво говориш?

Той ме погледна и усмивка озари лицето му.

— Питам те, искаш ли да станеш моя жена? — каза той с голяма нежност.

— Какво? Искаш да кажеш, че ще се разведеш?

Чертите на лицето му се изостриха.

— Значи Ема не ти е казала? Ами да, защо ли да ти казва. От две години сме разведени. Бракът ни поначало беше грешка. Нямахме шанс. Моли обичаше кариерата си повече от мене и стана известен фотомодел. Когато после срещна човек, който й харесваше, дадох й развод. При условие, че ми остави Марион. Тя се съгласи.

Слушах със затаен дъх. Би трябвало да се хвърля в прегръдките му, но все още се наслаждавах на това прекрасно изживяване. Моли я нямаше. Бяхме само Никълс, аз и едно малко момиченце с щръкнали уши.

— Кога мога да видя нашето мишленце? — попитах.

Сега вече той беше в краката ми, притегли ме към себе си и ме държеше здраво.

— Щом се върнем в града — каза той.

Притиснах глава до гърдите му и почувствах чудото на нашата любов. Но същевременно с това осъзнах, че все още не знаех много неща за него.

Засега не исках да мисля за това. Бях така близо до сърцето му и исках да забравя всички тревоги и всички врагове. Думата „опасност“ изгуби страшния си смисъл. Тогава вратата се отвори и в стаята нахълта Лео Уилямс. Мокър до кости и с ужасна усмивка на уста, той изглеждаше като самия дявол.

— Извинявам се, ако преча! — извика той. — Но трябва да говоря с вас, Аманда.

— Наистина пречите — отвърна Никълс невъздържано.

Уилямс отново се ухили и гласът му звучеше подигравателно:

— Предвид на сцената, която се разиграва тук, мисля, че има повод за поздравления.

— Аманда се съгласи да стане моя жена — каза Никълс.

Уилямс направи още по-ужасна гримаса и каза:

— Аха, ясно. Момчето от улицата не си е губило времето.

Разярен, Никълс се нахвърли върху Уилямс, но аз го спрях:

— Остави го! Нека си приказва каквото си ще и да се маха. Вече нищо не може да ми направи.

Лео Уилямс стоеше неподвижен и ме гледаше втренчено. Погледът му беше студен и пронизваш.

— Е — попитах аз, — за какво става дума?

— Защо сте влизали в моя дом?

Бях близо до Никълс и не се страхувах.

— Значи Маргарет ви е разказала.

— Естествено.

— И затова сте дошли?

— Може би…

— Е, добре, моля за извинение — седнах на облегалката на креслото. — А сега можете да си ходите.

— Все още не. Не сте ми казали какво сте търсили там.

— Нямам такова намерение.

Той се приближи към мен, застана зад гърба ми и в този миг ме побиха тръпки от ужас.

— Тогава аз ще ви кажа нещо — каза той бавно и натъртено. — Един мъж и една жена признават само тогава, когато са виновни или се срамуват. Щом не изпитват нито едното, нито другото, те ще се борят…

Обърнах се.

— Този психологически буламач научихте от вашата приятелка, доктор Маргарет Харпър, нали? — попитах подигравателно.

— Да — съгласи се той, — тя е моя приятелка и аз съм ваш приятел.

Засмях се.

— Благодаря за предложението, но току-що казах, че нямам нужда от вашето приятелство. Искам само да изчезнете оттук.

Той не обърна внимание на обидата. Тогава се обади Никълс.

— Влязохме в къщата ви, защото търсихме нещо, което е изчезнало оттук — каза той.

Нещо като задоволство премина през лицето на Уилямс.

— И смятахте, че ще го намерите при мен?

— Считахте се тук за вътрешен човек. Може би сте смятали, че тези неща по право ви принадлежат.

— Имате предвид китайските мандарини — това не беше въпрос, а по-скоро констатация.

— Значи сте знаели, че ги няма? — попитах аз разочаровано.

— Да. Нямаше ги още преди да си отида — той се въртеше около канапето. — Китайски мандарини… — начинът, по който произнасяше думата „китайски“, вече отравяше атмосферата.

— Ако с това намеквате за Чанг…

— Значи няма да обвините слугата си, а по-скоро мене, приятеля на майка ви?

Наведох глава и се втренчих в пода. Гласът на Никълс проряза въздуха като с нож:

— Смятам, че трябва да извикаме Чанг. Какво ще кажеш, Аманда?

Кимнах и се почувствах ужасно. Исках да защитя Чанг, но как? Никълс позвъни и Чанг се появи.

— Викате ли ме, мис Аманда? — попита той любезно.

— Да, Чанг — трудно намирах думи. — Да ти направило впечатление, че тук нещо липсва?

Той поклати глава отрицателно.

— Влизах само веднъж тук, когато сервирах кафето.

— Добре тогава.

Исках да го пусна да си ходи, но Уилямс се намеси:

— Той може да ни разкаже много неща. Щом е наистина е невинен, няма да има нищо против да погледнем в стаята му.

Бях ужасена, но не можех да възразя.

— Съжалявам, Чанг — прошепнах аз.

— Няма нищо, мис Аманда.

Отидохме заедно в стаята на Чанг.

— Моля — каза Чанг, — разгледайте всичко.

В този момент му се възхищавах.

— Търсете, Уилямс! — казах аз. — В края на краищата това беше ваша идея.

Никълс и аз мълчаливо наблюдавахме как претърсва стаята. Вече почти си бях отдъхнала, когато той отвори гардероба, стъписа се, наведе се и вдигна нещо, завито в бял копринен шал. Той грижливо го сложи на леглото и разви шала. Това бяха те — тримата китайски мандарини!

Не можех да повярвам. Не смеех да погледна Чанг. Но фактът беше налице: те бяха там заедно с една червена кожена кутийка. Бижутата на майка ми!

Не можах да издържа. Избягах като подгонена и се скрих в моята стая. Там се хвърлих на леглото и заплаках.

Станах рано и отидох направо в кухнята с надеждата да получа някакво обяснение от Чанг. Но на масата седеше само една непозната жена и пиеше кафе. Тя ме наблюдаваше с голям интерес.

За част от секундата един вътрешен глас ме предупреди, но аз не обърнах внимание. Жената беше бледа, кокалеста и напълно чужда. Помолих я за кафе и седнах в библиотеката.

Набързо написах бележка на Никълс и отидох в селото, за да си купя черни дрехи за погребението. На връщане Никълс ме чакаше до портата и се качи при мен в колата. Надявах се, че ще ме целуне, но той не го стори.

— Чанг е изчезнал. Взел си е целия багаж, но мандарините и кутийката със скъпоценностите си стоят на камината. Сигурен съм, че той е искал да спаси нещата за тебе.

Това дълбоко ме потресе. Обедът премина в мълчание. Безсънната нощ ме беше изтощила и вече не понасях никого.

Вечерта прекарахме заедно, но и двамата не бяхме в настроение. Изведнъж усетих, че ми липсва Лео Уилямс. Той беше постоянното присъствие. Къде ли се беше дянал днес?

Цялата атмосфера беше изпълнена с очакване. Но на какво? Чувствах се ужасно.

На другата сутрин прегледах пощата. Писмото още го нямаше.

После отидохме с Никълс на погребението. Бях изненадана от присъствието на толкова много хора. Имах чувството, че някой ме наблюдава. Вдигнах очи и видях Рут. А до нея — Чанг! Боже мой! Опитах се да разгадая лицето му, но безуспешно.

— Мини напред, Аманда — каза Никълс.

Той стоеше до мен, а зад него бяха доктор Джът и Маргарет. Липсваше само Лео Уилямс, колкото и учудващо да беше това.

— Никълс — прошепнах, — трябва да говоря с Чанг.

Той се съгласи и заедно отидохме при Рут и Чанг. Когато я заговорих, старата жена сграбчи ръцете ми и очите ми се насълзиха. После се обърнах към Чанг.

— Защо избяга? — попитах го с мъка в гласа.

Той се трогна.

— Значи не вярвате, че аз съм ги откраднал? Аз само…

Рут го прекъсна:

— Казах ли ти? Само дето не ми вярваш, и то заради проклетата ти гордост. Ако не беше избягал като последен глупак, а беше разговарял спокойно с мис Аманда, щеше да си спестиш много ядове. Както и на мен!

Вече не се страхувах. Погледнах Никълс и видях, че се усмихва. Колко пъти вече бяхме присъствали на безкрайните, мили спорове между двамата.

— Чанг, нима не знаеш, че нямаше да ти направя нищо, дори и да беше взел нещата? — попитах аз.

Изведнъж ми хрумна нещо.

— При Рут ли живееш?

Той кимна.

— Ах, вие двамата? Почакайте още няколко дни и ще ви прибера у дома. Но преди това трябва да уредя още нещо. Какво ще кажете?

Лицето на Рут грейна. Чанг също се усмихна щастлив. Никога не бях го виждала така доволен.

Когато си тръгнахме с Никълс, аз също се усмихнах. Той беше прав. Сега, след погребението, животът започваше отново.

В колата Никълс каза:

— Предполагам, че това пак беше някой от номерата на Уилямс. Какво ли е намислил?

Въздъхнах.

— Все ми е едно. Важното е, че мина.

Облегнах се доволно назад. Лео Уилямс беше опитал да ме раздели от приятелите ми, но не успя.

Най-вероятно той и Маргарет са съучастници.

Бяха спукали гумата ми, откраднаха чантата ми и преровиха куфарите ми. Защо ли? Писмото, което търсеха, не беше там. Значи целият план на Лео беше пропаднал.

Когато пристигнахме у дома, влязохме в библиотеката. Погледнах Никълс и почувствах, че животът е хубав.

— Ще идваме ли често тук? — попитах го.

— Колкото искаш.

— На нашето мишленце ще му хареса.

В този миг се чу бръмченето на кола.

— Това сигурно са докторът и мистър Мънди — каза Никълс.

Щяха да четат завещанието. Как можах да забавя! Колата спря. Чуха се гласове и стъпки, после вратата се отвори. Усмивката ми замръзна на устните, защото след доктор Джът и адвоката се появи още един човек.

— Какво прави той тук? — попитах с треперещ глас.

— Помолих мистър Уилямс да присъства на разговора — отговори мистър Мънди учтиво и любезно.

Лео Уилямс застана в средата на стаята. Дружелюбното изражение не можеше да прикрие острия блясък в очите му.

— Надявам се, не възразявате, мис Аманда? — попита той предизвикателно.

Не казах нищо, само го изгледах с отвращение. Той вдигна рамене и седна.

— Готова ли сте, мис Гленвил? — попита адвокатът.

— Моля, започвайте! — казах тихо.

Докато мистър Мънди изваждаше продълговат плик от чантата си, потърсих ръката на Никълс.

Адвокатът отвори плика, извади някакви документи и ми хвърли поглед, който ме разтревожи.

После започна с равен и безличен глас да чете завещанието на майка ми: „Завещавам цялото си имущество на моя съпруг Лео Уилямс…“

Обзе ме ужасно отчаяние. Не защото губех всичко, което обичах и което ме свързваше с детството, а защото жената, която беше заместила майка ми, изцяло ме беше изхвърлила от сърцето си.

Вярно, че не се грижех за нея, но аз я обичах. Тя трябваше да го знае. Кога ли беше престанала да ме обича? Този чужд човек ли беше разрушил всичко, което някога ни свързваше? Постепенно болката обхвана цялото ми тяло.

Пръв се опомни доктор Джът.

— Значи успяхте все пак да накарате Ема да се омъжи за вас — каза той хапливо.

Вдигнах поглед. Лео Уилямс беше станал и потропваше с крак пред камината. На лицето му беше изписан триумф. Нямаше и следа от някакво друго чувство. Обзе ме дълбоко съжаление към майка ми, която не беше успяла да се противопостави на този мъж.

— Това престъпление ли е? — попита той подигравателно. После се обърна към мен: — Отдавна исках да ви го кажа, но тя предпочете да ви пише лично.

— Писмото! — извиках аз и отново почувствах нещо като надежда. Може би това, което току-що чух, съвсем не е било последната воля на майка.

— Получихте ли го? — попита той и в гласа му звучеше несигурност.

— Още не — отвърнах аз. — Но то скоро трябва пристигне.

— Надявам се да ви успокои — каза той. — Мога да си представя какъв ужасен шок е това за вас.

Наблюдавах го внимателно. Тук нещо не беше наред.

— Ако наистина сте били женени, защо не живеете в къщата?

Той присви очи и около устата му се появи жестоко изражение, когато отвърна:

— Такова беше желанието на Ема. Не ме питай защо. Тя беше особена жена и имаше собствено мнение. А освен това ние се оженихме едва преди три седмици.

— Сестрата беше ли вече тук?

Той поклати глава отрицателно.

— Ако смятате, че Ема е била твърде болна, за да не знае какво върши, лъжете се — каза той подигравателно. — Нали така, доктор Джът?

В погледа на доктора се смесваха недоверие и гняв. После той каза:

— Ема беше душевно здрава наистина, но вие спекулирахте с чувствата й.

— Та тя беше жена! — извика Уилямс. — Жена на средна възраст, без любов. Аз я отучих от пуританските й маниери.

Никълс се намеси съвършено спокойно:

— Допускам, че това изненадващо завещание е неоспоримо юридически, нали така, мистър Мънди?

Адвокатът се обърна към мене:

— Съжалявам, мис Гленвил, но майка ви дойде сама преди три седмици в бюрото ми. Опитах се да я разубедя, но тя беше неумолима.

С тези думи той си тръгна. Доктор Джът го последва. Изпратих ги до вратата.

Тъкмо влизах в къщата, когато пощальонът донесе телеграма. Беше за Никълс.

Още преди да я прочете и да ми я даде, знаех какво пишеше в нея. Детето беше болно. Съмняваха се за бронхопневмония.

— Трябва да тръгвам — каза Никълс разтревожен.

— Лоши новини ли има? — попита Лео Уилямс.

Обърнах се към него. Напълно го бях забравила, но сега го мразех още повече.

— Ще дойдеш ли с мен, Аманда? — попита Никълс, като изцяло игнорира Уилямс.

— Не. Ще чакам писмото — казах аз и в същия миг осъзнах, че оставам съвсем сама. Сама с този тип Уилямс. Всички, които обичах, бяха отпратени — Рут, Чанг, а сега и Никълс. Това не можеше да бъде случайно.

— Можете да останете тук колкото искате, Аманда! — каза Уилямс.

Не му отговорих нищо, а се обърнах към Никълс:

— Скоро ще дойда при теб. Не си губи времето с багажа, аз ще ти го донеса.

Той се усмихна кисело.

— Не бих искал да те изоставям сега — каза той и ме прегърна.

Аз го утеших:

— Писмото трябва да дойде следобед и утре сутринта ще съм при тебе.

Преодолях желанието си да се вкопча в него и го помоля да остане. Дъщеря му беше по-важна.

— Само тебе искам на този свят — казах аз. — А сега върви! Аз ще мисля за тебе. А сега една целувка за мишленцето и една за тебе.

— Ще ти се обадя довечера.

Стояхме прегърнати, сега вече не само от любов, а изведнъж от страх. Сякаш предчувствахме опасността и насилието.

— Върви при детето! — казах аз.

И така Никълс излезе. Реших да събера багажа. Но когато излязох в коридора, Лео Уилямс ми препречи пътя.

— Аманда… — той сложи ръка на рамото ми и ужасена се отдръпнах. — Трябва непременно да говорим. Повярвайте ми, нямам нищо против вас. Когато всичко това свърши, бих искал да се чувствате в Гейбъл Лодж винаги у дома си.

— Аз не съм самотна жена на средна възраст. Щом си тръгна оттук, то ще е завинаги.

Погледът му сякаш се вледени и той каза съвсем спокойно:

— Ако си тръгнете…

Тези думи ме разтревожиха много повече от домашните му сцени.

— Не можете да ме задържите тук! — извиках.

— Не съм казал такова нещо. Но ако бях на ваше място, нямаше да се чувствам спокоен в самотата на тази къща.

— Не се грижете за мене — отвърнах хладно. — Все пак готвачката е тук.

Той се ухили:

— Тя едва ли може да ви защити.

Вдигнах рамене.

— Сега най-после мога ли да мина?

— Разбира се, нали ще се видим на вечеря.

— Не — отвърнах аз. — Ще ям в стаята си.

Той ме погледна в упор.

— Толкова ли ме мразите?

— Не ви мразя, презирам ви. И не искам да ви виждам повече!

Преди да успее да каже нещо, изтичах по стълбите. Знаех, че ме наблюдава, но какво от това? Щом пристигнеше писмото, щях да се махна, за да започна нов живот с Никълс и детето.

Събрах багажа и телефонирах на доктор Джът, за да му кажа, че ще замина — веднага след като получа писмото.

Пощата пристигна навреме. Набързо прерових писмата. Всичките бяха съболезнователни. Най-после видях това, което търсех. Познах почерка на майка ми и адреса, написан с ръката на Кити.

Исках да прочета писмото в стаята си, обърнах се, за да се кача по стълбата, и в този момент съзрях Лео Уилямс. Мразех го като никой друг.

Стиснах конвулсивно писмото, безмълвно изтичах в стаята си и заключих вратата.

Приближих се до прозореца и поех дълбоко въздух. Сърцето ми лудо биеше и почаках, докато се успокои. Тогава чух, че Уилямс потегли с колата си. Въздъхнах с облекчение и отворих писмото. То съдържаше един дълъг лист и едно малко листче. Прочетох го.

„Мило дете, прости ми болката, която щях да ти причиня. Сега не разбирам защо направих това. Мога само да ти кажа, че те обичам, тебе и Никълс.

Мама.“

Сълзи замъглиха погледа ми. Мина доста време, докато разгънах дългия лист.

Прочетох го бавно. С изключение на китайския мандарин и на една сума от хиляда фунта, която оставяше на Чанг, за да се върне в родината си, майка ми завещаваше всичко на мене.

Нещо не проумявах. Наложих си да прочета всичко още веднъж съвсем бавно, дума по дума. Нямаше съмнение — завещанието беше съставено преди една седмица и някой се беше подписал като свидетел. Но там прочетох още едно име, от което ме побиха тръпки на ужас. Това беше обяснението на ужасната загадка. Силно почукване на вратата ме накара да подскоча от страх.

— Кой е там? — попитах с дрезгав от вълнение.

— Аз съм, Лео. Мога ли да вляза.

— Един момент.

Погледнах документа в ръката си. Бъдещето ми зависеше от него. Лео Уилямс беше заложил твърде много, за да се откаже сега от играта. Знаех, че съдържанието на писмото му беше известно. Не трябваше да се заблуждавам от неговата любезност, както и да подценявам и алчността му към моето наследство.

Този къс хартия можеше много лесно да бъде унищожен. Ако той се опиташе да ми го отнеме, не бих могла да му попреча.

Огледах се безпомощно в стаята. Къде бих могла да го скрия. Документът в никакъв случай не трябваше да попада в ръцете му. Нуждаех се от помощ, трябваше да съобщя на мистър Мънди. Уилямс не би се осмелил да ми направи нещо в присъствие на свидетел. Но нямаше къде да скрия документа.

Той натискаше упорито дръжката на вратата.

— Аманда! Отворете най-после.

Аз не отговорих. Изведнъж проумях какво да направя. Наведох се през прозореца и опипах бръшляна. Знаех, че там някъде има гнездо. Сгънах завещанието и го пуснах в гнездото.

После направих няколкото крачки до вратата и я отворих с писмото в ръка…

Погледът му се закова в писмото.

— Пристигнало е значи — каза той с дрезгав глас.

— Да — поднесох му го аз.

Той ме погледна изненадан.

— Мога ли да го прочета?

— Нали за това сте дошли — отвърнах хладно.

Той го взе, прочете го набързо и попита недоверчиво:

— Това ли е всичко?

— Нещо повече ли очаквахте? Съжалявам, но трябва да ви разочаровам.

Той ме изгледа продължително. В погледа му се четеше несигурност, но там гореше и някакъв унищожителен пламък. Напрежението стана нетърпимо.

— Това е всичко. Довиждане.

Мислех, че ще продължи да задава въпроси, но той само се усмихна и каза:

— Ще ви изпратя.

Пъхнах писмото в чантата си и излязох от стаята. Той ме следваше по стълбата до входната врата.

На вратата ме чакаше изненада. Ситроена ми го нямаше. Само неговата кола стоеше там. Обърнах се към него и червенина заля лицето ми.

— Къде е колата ми?

— На сигурно място — отвърна той хладно.

— Нямате право да я пипате.

— Виковете няма да ви помогнат — отвърна той нежно и се усмихна. — Ние с вас имаме да уредим още нещо.

За миг стоях като парализирана и го гледах втренчено, после рязко се обърнах и хукнах. В главата ми се въртеше само една мисъл — домът на доктор Джът не бе далеч оттук. Там щях да бъда в безопасност.

Изтичах около къщата, през градината. По горския път беше само половин миля. Погледнах назад и видях, че ме преследваше.

Затичах още по-бързо. Клоните шибаха лицето ми, задъхвах се. Подхлъзнах се по мокрите листа, прескочих някакъв ров, едната ми обувка се изхлузи, а когато се обърнах, видях, че Уилямс беше по петите ми. Полетях отново напред и се спънах в корена на едно дърво. Силна болка преряза крака ми и аз паднах.

Чух го, че идва, и притиснах лице към земята.

— Глупаво момиче — каза той спокойно. — Нима мислехте, че можете да избягате?

Гласът му достигаше до мен отдалече. Почувствах, че ми прилошава и изстенах:

— Глезенът ми…

— Дайте да видя.

Той клекна до мен. Пръстите му стиснаха крака ми и помислих, че губя съзнание.

— Счупен е или изкълчен. Ще ви пренеса до къщата.

Трепнах и го погледнах упорито.

— Това няма да ви помогне.

— На вас също, ако останете тук на влажната земя.

Той ме вдигна на ръце и ме понесе бавно и предпазливо към къщи. Сложи ме на леглото в моята стая. Отвращението му можех да разбера, но от любезностите му ме побиваха тръпки.

— Ще повикам доктора — каза той.

Трябва, да съм загубила съзнание, защото когато отворих очи, той пак стоеше до леглото ми. Но до него не беше моят стар приятел доктор Джът, а Маргарет Харпър със сияеща усмивка и спринцовка в ръка.

— И така — каза Уилямс весело — това наистина беше голяма глупост. Сега обаче всичко ще мине. Дайте да ви съблека жилетката.

— Не! — изкрещях аз. — Не искам инжекция!

— Тя ще успокои болките ви, мила моя.

Усмивката й остана непроменена, но очите й блеснаха.

— Не ме е страх от болките.

Погледът ми се местеше от нея към Уилямс. Когато се наведоха към мен, лицата им изглеждаха огромни. Телата им изпълваха стаята.

— Хайде по-бързо — каза Маргарет грубо и някак отчуждено. — Колкото по-бързо свършим, толкова по-добре, Лео.

Той се приближи.

— Не ме докосвайте! — изкрещях. — Сама ще си махна жилетката.

Седнах на леглото и съблякох единия ръкав. После почувствах убождането. Всичко наоколо загуби очертанията си и аз потънах в тъмнина…

Когато дойдох на себе си, ме обзе неописуем страх, защото вече не бях в моята стая. Предчувствията ми се бяха оправдали. Исках да се огледам, да се ориентирам, но все още всичко се размазваше пред погледа ми. Подутите ми клепачи ме боляха и аз се принудих да затворя очи.

Най-после осъзнах къде съм. Малкото прозорче в полегатия покрив, дървената рамка, бялата боя — това беше малката мансардна стая!

Страхът ми прерасна в паника. Исках да скоча от леглото, но когато спуснах крака на пода, болката ме преряза като с нож. Трябваше да притисна глава до желязната решетка на леглото, за да не изгубя съзнание.

След известно време успях да прекося стаята на един крак. Опитах да отворя вратата, но тя беше заключена. И тогава чух собствения си глас, докато удрях вратата с юмруци — крещях като луда.

Прекъсвах само за да се ослушвам за стъпки или за нечий глас. Ала не — заобикаляше ме ужасяваща тишина. Мислите ми препускаха лудо.

Беше ли си отишъл Уилямс, къщата пуста ли беше, дали ще ме държи затворена тук, докато полудея? Искаше да ме убие ли? Нима трябваше да умра? Ами ако избухнеше пожар?!

Огледах се. Обзета от страх, се втренчих в тавана. Малкият прозорец на покрива беше недостижим.

Аз бях в плен. Изби ме пот. Устата ми пресъхна. Стаята беше твърде малка, таванът твърде нисък. Не ми стигаше въздух. Стенех и имах чувството, че стените ме притискат. Закрих лице с ръце и се опитах да преодолея клаустрофобията.

Не биваше да изпадам в паника.

Не можех да разбера защо ме бяха пренесли в тази мансарда, докато бях в безсъзнание. Ако можех да запазя трезв ума си, може би щях да го надхитря.

Огледах крака си. Беше дебело превързан, но явно не беше счупен. Изкълченото щеше да мине за няколко дни. Толкова трябваше да издържа.

А и Никълс щеше да ме потърси. Той щеше да ме спаси.

По коридора чух стъпки и бързо закуцуках към леглото. В ключалката се превъртя ключ, аз не помръдвах. Вратата се отвори и Уилямс се приближи.

— О, вие сте будна — каза той.

Не отговорих.

— Донесох ви нещо за ядене — гласът му беше самата любезност.

— Не съм гладна.

Той се засмя и сложи таблата до мене. После каза:

— Аманда, знаете, че само трябва да ни кажете къде е писмото.

Изгледах го презрително.

— Готвачката ви е казала за него, нали? Тя се е подписала като втори свидетел.

— Да. Защото тази готвачка, както я наричате, е моята майка.

Бях разбрала това още щом прочетох името, но сегашното му спокойствие ме накара да бъда нащрек.

— А лекарката?

— Маргарет ли?

Кимнах.

— Тя ми е далечна братовчедка. Ще се оженим, щом свърши траурът.

— Всичко остава в семейството — казах аз подигравателно.

Но гласът ми трепереше. Не можех да откъсна поглед от него. Той явно не бързаше и тъкмо от това се страхувах.

Разглеждах лицето му. Лицето на врага. Беше доста привлекателно. Само очите контрастираха. Те бяха студени, лишени от всякакво чувство.

— Съжалявам, че ще трябва да ви сторя това, Аманда — каза той спокойно.

— Съжалявате? — изкрещях аз. — Това чувство ви е непознато.

— Вие ме смятате за чудовище — продължи той тъжно, като все още ме наблюдаваше. — Мислите ме за луд, за безумец.

Той въздъхна. Лицето му беше бледо. Хладният му чар все още действаше.

Опитах се да прикрия треперенето си и замълчах. Той ме хипнотизираше и трябваше да положа големи усилия, за да не изкрещя. Не исках да му доставя удоволствието да го попитам какво имаше намерение да прави с мен. Трябваше просто да спечеля време, а имах и достатъчно търпение. И ако смяташе така да ме притисне, че от страх да издам скривалището в бръшляна, то той се лъжеше. Някъде долу иззвъня телефон. Не се въздържах и подскочих.

Усмивката му показа, че беше отгатнал мислите ми.

— Нашият общ приятел — каза той и поклати глава съжалително. — Страхувам се, че няма да можете да разговаряте с него.

— Няма значение — казах аз, — щом Никълс научи, бездруго ще дойде.

— Права сте — каза той. — Ако научи…

Погледнах го.

— Майка ми вдигна слушалката. Тя ще каже на Никълс, че сте получили писмото следобед и сега сте на път за Лондон.

— И така да е — отвърнах аз и почувствах, че смелостта ме напуска. — А като не пристигна там, той ще ме потърси.

— Естествено. Само че няма да ви намери.

— Не вярвам.

Уилямс стана и се приближи до леглото ми.

— Ще намерят колата ви в езерото, а багажа — на задната седалка — каза той с гальовен глас.

— Но без мене.

Едвам промълвих тези думи. В гърлото ми беше заседнала буца, която ми пречеше да дишам.

— Не — отвърна той. — Вие няма да сте в колата, а езерото е дълбоко.

Погледнах го недоумяващо.

— Вие… няма да посмеете…

— Може би. Може би не. Зависи от вас. Във всеки случай вие ще изчезнете. Когато ни попитат, майка ми и аз ще се закълнем, че сте заминали. Вие сама казахте на доктор Джът и на Никълс, че ще заминете при първия удобен случай. Пощальонът ще потвърди, че сте получили писмото. На полицията ще й трябва доста време, за да претърси езерото, а междувременно вие ще сте тук, в тази стая. Ако ви потърсят в къщата, ще намерят стаята ви празна. И не смятайте, че някой ще ви чуе — Маргарет ще ви пази.

Той спря за миг и после добави:

— Виждам, че започвате да разбирате.

— Няма да успеете — прошепнах едвам.

— Защо? Да виждате някаква логическа грешка?

Затворих очи и стиснах устни.

— Не, Аманда, няма грешка — чух го да казва.

Нервите ми се изопнаха.

— Всичко е във ваши ръце, Аманда — продължи той. — Трябва само да ми кажете няколко думи и ще можете да телефонирате на Никълс. Разкажете му, че сте си изкълчили глезена, и не се съмнявам, че вашият галантен рицар незабавно ще дойде да ви вземе.

Чувах как крачи по стаята, но държах очите си затворени и проклинах сълзите си. Той се отдалечи.

— Лека нощ, Аманда — каза той. — Приятни сънища!

Вратата се затвори зад него. Ключът се превъртя в ключалката. Зарових лице във възглавницата. Все още го виждах пред себе си. Той ме гледаше, наблюдаваше ме, неумолим и спокоен.

Обзе ме отчаяние. Сълзите пареха очите ми, но не можех да плача. В този миг действително исках да бъда на дъното на езерото. Там поне щях да съм спокойна.

След известно време огладнях. Седнах и разгледах таблата. Отначало не исках да ям, но после осъзнах, че трябваше да имам сила. За моя изненада яйцето ми се услади, плодовете също.

Само кафето ми се стори твърде горчиво. Докато го пиех, отново изпаднах в паника. За Уилямс не беше проблем, при това с такава съучастничка като Маргарет, да сложи отрова в кафето ми. Но разумът ми казваше друго: докато не проговорех, бях в безопасност.

След като се нахраних, легнах отново и се втренчих в тавана. В тази стая бяхме играли с Никълс като деца, а когато за последен път бяхме тук, той ме целуна. Всичко изглеждаше така абсурдно, бях затворница в собствения си дом. А хубавата детска стая се беше превърнала в затвор.

Върнах се мислено назад. Можех ли да избягна това положение? Действително бяха се случили много странни неща, но никога не би ми дошло наум, че ще изпадна в такава ситуация.

Погледнах часовника си, но него го нямаше. Незначителен детайл покрай всичко останало. Но това ме изпълни отново с ужас. Да не знам колко е часът и колко време прекарвам тук, това щеше да ме довърши.

Станах и се огледах. Може би щях да намеря някоя книга за четене. Но книга нямаше. Значи това беше пъкленият му план!

Представях си безкрайните дни и нощи, които ме очакваха. Сама, без книги, без радио, без прозорец, от който да мога да виждам света! Дори гребен и четка не ми бяха оставили. Погледнах ръцете си. Бяха все още мръсни от падането, а нокътят на показалеца ми беше отчупен и грапав.

Знаех, че ще стане още по-зле. Тялото ми щеше да бъде лишено от движение, дробовете ми — от свеж въздух, очите ми — от зеленината на тревата, ушите ми — от звуците на природата. Щях да бъда предоставена само на мислите си.

През последните дни бях преживяла много терзания, както физически, така и психически, но това беше нищо в сравнение с паниката, която ме обзе в този момент. Облях се в пот и трябваше да прехапя устни, за да не викам.

Вече мислех, че Уилямс ще победи, но после си казах на глас: „По дяволите! Щом майка ми е имала смелостта да се бори зад гърба му, защо аз да нямам?“

Облегнах се назад, трябваше да занимавам с нещо ума си. Започнах да рецитирам псалми на глас. Изведнъж осъзнах значението на думите. Пъхнах се отново под завивката и почувствах прилив на сили.

Паметта ми беше цяла съкровищница. Откривах вътре все нови неща: математически таблици, стихотворения… Можех да си разказвам историйки, да разравям спомените си, да пея песнички. А когато не знаех как да продължа, се връщах на текстовете от Библията.

Изведнъж светлината изгасна. Току-що придобитият ми душевен мир беше отново разрушен, не бях чула как се отваря вратата.

Опитах се да си представя помещението. От какво се осветяваше стаята? Ами да, разбира се — от нощна лампа без абажур. Чак сега се сетих, че шнурът се провираше като змия под вратата. Не бях обърнала внимание на това, но сега разбрах.

Почаках известно време, докато очите ми свикнат с тъмнината. Закуцуках на един крак до вратата и превъртях ключа за осветлението, но на тавана явно нямаше крушка.

През вратата се чу хладният нежен глас на Уилямс, от който потреперих:

— Съжалявам, Аманда, но токът е твърде скъп.

— И без това предпочитам тъмнината — отвърнах рязко.

— Тогава ще светна — каза той и стаята отново се обля от светлината на нощната лампа.

— Правите си шеги с мене, нали? — казах през смях. — Все пак винаги мога да развъртя крушката. Впрочем вече си лягам. Приятни сънища, мистър Уилямс!

Стъпките му се отдалечиха и смехът ми се превърна в хлипане. Бях ужасно изморена. Върнах се, куцукайки, на леглото, развъртях крушката от лампата и си легнах. Най-после потънах в неспокоен сън.

Когато се събудих, на леглото ми седеше майката на Лео и ме гледаше злобно. Зад гърба й се виждаше светлина. Следователно вратата беше отворена. Без колебание скочих от леглото.

Тя се нахвърли отгоре ми. Кокалестите й пръсти се впиха в раменете ми. Опитах се да се съпротивлявам, но тя ме удари. Извиках и паднах на леглото.

— Няма да успеете, млада госпожо! — изсъска тя.

Отново бях в леглото, трепереща и развълнувана. Ако само за миг успеех да стъпя на краката си, бих могла да я блъсна и да стигна до вратата.

Тя като чели прочете мислите ми и се нахвърли отново върху мене. Ритна ме по глезена, болката ме прониза, а тя отново ме сграбчи за раменете.

— Спечелихте — изсъсках този път аз.

— Това звучи вече по-добре — тя се изправи. — Марш в леглото!

— Трябва да отида до банята.

— Добре. Ще ви придружа.

Тя посегна зад гърба си и хвана дебел бастун с дърворезба. Аз казах подигравателно:

— Защо нямате и пистолет?

Тънките й устни бяха безкръвни, нито едно мускулче не трепваше на лицето й.

— Не ми трябва. Хайде, тръгвайте!

Закуцуках по коридора. Изведнъж ми хрумна нещо. Ако се престорех, че въобще не мога да ходя, може би в някой момент бих могла да избягам. Облегнах се на стената.

— Ох, кракът ми! Боли ужасно. Мога ли да се подпра на вас.

Това й подейства.

— Добре — каза жената, — но не забравяйте това!

Тя посочи ужасния бастун, който внушаваше респект. Облегнах се с цялата си сила върху нея, но това, изглежда, не й правеше впечатление. Едва на връщане забелязах, че по челото й изби пот.

— Цяла нощ ли ще стоите тук? — попитах аз.

— Може би.

Тя седеше неподвижна и втренчена в мене. Пръстите й галеха бастуна, който лежеше на скута й.

Замислих се дали не мога да събудя съжаление у нея. Но само един поглед към очите й ме накара да се откажа. Това бяха очи на убийца.

— Искам да спя — казах аз, но не можех да заспя.

Колкото и силно да стисках очи, омразното й лице беше пред мене.

Все пак и тази нощ се изниза. Чух чуруликането на птичките и отворих очи. Видях отново жената. Изглежда, цялата нощ беше седяла така. Поддържаше я някаква ужасна воля.

Колко ли ме мразеше тази жена! Дори повече от сина си. Почти изпитвах желание да го видя, но той цял ден не се появи. Страдах от скука и самота.

Жената излезе от стаята на разсъмване и на няколко пъти през деня се връщаше, за да ми донесе нещо за ядене. При това не продумваше нито дума, но би могла да ме убие с поглед.

Най-после небето придоби розов оттенък. Трябва да беше на залез-слънце. Но когато съвсем се стъмни, отново ме обзе ужасният страх. Вече двадесет и четири часа бях тук горе. Колко дни и нощи бих могла да издържа?

Почувствах глад. Не ми донесоха ядене. Опитах да заспя, но не успях. Прекалено бях гладна. На обяд бях яла само едно варено яйце.

Станах от леглото и закуцуках из стаята. Глезенът ми изглеждаше малко по-добре. И тогава чух шума от колата!

Отначало се вцепених, а после се разтреперих. Никълс! Той беше дошъл. Разбира се, това беше той!

След това надеждата ми угасва. Да, разбира се, той беше дошъл. Но щеше пак да си отиде, ако не направех нещо, за да ме чуе. Но как? Дали да извикам?

В отговор на моя въпрос отдолу се чу силна музика. Лео Уилямс беше пуснал радиото с пълна сила.

Отчаяно се огледах наоколо. Трябваше да се опитам да хвърля нещо през прозореца. Но какво?

Борейки се храбро с изгарящата болка в глезена, преместих масата под прозорчето и се качих отгоре й. Взех стола и го вдигнах, за да го хвърля през прозореца, но той беше твърде високо. Разочарована го пуснах отново на пода. В този момент вратата се отвори. Влезе жената.

— Нито крачка напред! — изкрещях аз и вдигнах заплашително стола.

— Гъска такава! — извика тя вбесена. В гласа й звучеше сарказъм. — Да не мислите, че съм стара, и ще ме уплашите?

Тя имаше право и въпреки това хвърлих стола с всичка сила към нея, но не я улучих. Той падна шумно на пода. Тя се приближи към мен бавно, държейки тънкия край на бастуна резбованата глава заканително се насочваше към мене. Не можех да отместя погледа си, вцепенена от ужас. Но когато ме доближи дотолкова, че да може да ме удари, тя неочаквано спря. Отместих поглед от бастуна към лицето й и веднага съжалих за това. Защото очите й горяха и тя трепереше от възбуда.

В този миг разбрах — жената беше луда!

Вторачих се в разкривеното й лице, без да мога да се помръдна или да измисля нещо.

Тогава тя размаха бастуна, опитах да избягна удара и за малко не паднах.

Изведнъж чух шум, по-скоро глас, почти заглушен от музиката. Не повярвах на ушите си. Но жената също се озърна към вратата и в този миг аз минах от другата страна на масата.

— Не мърдайте! — извика тя.

Но аз направих крачка напред. Сега стояхме една срещу друга, измервайки се взаимно с поглед. По коридора се чуха стъпки. За миг се поколебах, но после извиках.

— Никълс! — изкрещях. — Аз съм в нашата стая!

Жената се нахвърли върху мене. С края на бастуна успя да ме удари по крака. Ужасна болка премина през тялото ми, но аз не й обърнах внимание, защото вратата се отвори и в стаята връхлетя Никълс.

— Аманда!

Хвърлих се в прегръдките му. Трепереща, хлипаща и напълно не на себе си. Той ми шепнеше нещо в ухото, но аз чувах само гласа на побеснялата жена. Тя яростно се нахвърли към Лео Уилямс.

— Да не си полудял? Защо го пусна?

— Гледай си работата — отвърна той грубо.

— Но това е моята работа, нашата работа, нашите планове, а ти — ти ги унищожи…

Тя неочаквано млъкна, после се засмя. Това беше дрезгав, противен смях, който смразяваше кръвта в жилите.

Притиснах лице до гърдите на Никълс. Не исках да видя какво правеше Лео Уилямс. Той, изглежда, й беше направил някакъв знак, защото смехът й замря.

— Слез долу, майко — каза той спокойно. — Направи на гостите нещо за ядене!

Обърнах се.

— Нищо не искаме — казах аз обнадеждена. — Ще ядем в селото.

Никълс ме държеше здраво. Сега двамата гледахме врага в очите. Уилямс се усмихваше. Едната му ръка беше отпусната, а другата зад вратата, която държеше отворена.

— Хайде, майко, тръгвай! — повтори той нежно.

Тя се обърна. Но когато мина покрай нас, се изхили.

— Не се мислете за много умен, доктор Брейнстон. Не се е родил този, който ще надхитри моя син.

С тези думи тя се махна.

Никълс замълча. Чувствах ръката му на раменете си. Той леко ме побутваше напред. Една крачка, втора, трета. Още една и щяхме да сме в коридора.

Усмивката на Лео Уилямс ставаше все по-широка. Съвсем бавно ръката му се показа зад вратата. Право към нас беше насочено дулото на пистолет.

Ние спряхме. В същия миг осъзнах, че този човек нямаше никога да пусне Никълс при мене, ако нямаше нещо предвид. Същевременно почувствах какво ще направи Никълс сега.

— Не — изкрещях аз и хванах ръката му. — Той не се шегува.

— Радвам се — гласът на Лео Уилямс беше остър като бръснач. — Поне вие, Аманда, най-после сте си научили урока. Трябва да накарате и вашия рицар да го разбере.

Той отново се усмихна, не можех да отместя погледа си от него. Това беше смехът на котка, която си играе с жертвата. Побиха ме тръпки.

Никълс каза с пресипнал глас:

— Поне го дръжте здраво.

Лео Уилямс погледна револвера и каза:

— Благодаря за съвета. Впрочем тази нощ ще е прекрасна. Звездите блестят, въздухът ухае на трева и рози. Жалко, че ще трябва да я прекарате тук вътре. Това е нощ за влюбени.

Той съзнателно ме измъчваше. Искаше да пречупи волята ми, за да ме използува по най-подъл начин. Краката ми се подкосиха и с мъка успявах да остана права.

— Искам да седна — прошепнах.

Никълс ме погледна. Лицето му беше зачервено, а очите му горяха от яд и безпомощност.

— Да, скъпа! — измърмори той.

Гласът му звучеше така нежно, че сърцето ми се сви. В този миг всичко ми стана безразлично. Отворих уста, за да кажа нещо, но този път Никълс усети слабостта ми.

— Не казвай нищо, Манди! Не знам за какво става дума, но ние ще успеем.

С крайчеца на окото си видях, че Уилямс се раздвижи.

— Внимавай! — изкрещях аз.

Но той само беше затворил вратата. Никълс дори и не се обърна. Много внимателно, с ръка на талията ми, той ме заведе до леглото.

— Легни си — каза той.

После седна до мене и се обърна към мъжа на вратата.

— По дяволите вашата вярност! — изригна Лео Уилямс. — Дори когато мислехте, че сте го загубили, той ви беше верен. А вие, Никълс, изобщо не ми повярвахте, че си е заминала. Само едно знаете — да спасите другия. Дори сега, когато държа всички козове в ръката си, как мислите, че ще издържите.

Никълс вдигна рамене.

— Така и ще стане — каза той спокойно.

За момент на лицето на Уилямс се изписа нещо като отчаяние и гласът му звучеше някак вяло:

— Само че ще трае доста дълго. Това е. Сега трябва да измисля нещо, за да оправдая и вашето изчезване, Никълс.

Той вече отново се владееше и атмосферата се наелектризира, когато той продължи:

— Ако действително не ми хрумне нищо, едно е сигурно — няма да излезете от тази стая.

— Ще ви обесят — каза Никълс.

— Може би — отвърна Уилямс толкова тихо и спокойно, че едва го чух. — Но не забравяйте, че имам Маргарет. Тя ще ми помогне.

Той се обърна и отвори вратата. Без да се огледа още веднъж, напусна стаята и заключи след себе си.

— Тя му е братовчедка — казах аз. — Ще се женят. Отдавна са го намислили.

— За какво става дума? — попита той.

Разказах му всичко и тъкмо исках да му кажа къде е скривалището, когато той сложи пръст на устните ми.

— Недей — каза той, — щом планът им е толкова добър, може да са скрили микрофон в стаята.

Той стана и претърси стаята. За пръв път от моето затворничество почувствах облекчение. Никълс беше тук. Наистина той също беше затворник, но нали не бях сама!

— Никълс…

— Да!

— Забрави нещо.

Усмивката му беше прекрасна, когато се доближи към мене. Целуна ме нежно и отново се почувствах силна. Обгърнах лицето му с ръце и прошепнах:

— Жената ще ни донесе нещо за ядене. Може би тогава трябва да опитаме.

Но когато вратата се отвори отново и влезе жената с таблата, зад гърба й се появи Уилямс с насочен револвер.

Той остана тук и след нея и започна да върти оръжието на пръста си като в уестърните. След това насочи дулото право към мене.

Изведнъж разбрах какво ставаше в главата му. Имах чувството, че аз съм свободна, а той — затворник! Въпреки показната си сигурност той беше в плен на собствената си лудост.

Помислих, че ще каже нещо, но той рязко се обърна и излезе от стаята. Чухме само как ключът се превъртя в ключалката. Мимолетната илюзия за свобода отлетя.

Погледнах Никълс.

— Какво да правим? — извиках отчаяна.

— Можем да ядем — отвърна Никълс през смях.

Ядохме и пихме изстинал чай.

— Как разбра, че съм тук? — попитах аз.

— Телеграмата беше фалшива — каза той.

— Уилямс ли я е изпратил?

— Да. Когато я получих, така се разтревожих, че не погледнах подателя. Той на това е разчитал. Когато се върнах вкъщи и намерих детето напълно здраво, спах само няколко часа и се върнах обратно.

— Но той ти е казал, че съм заминала.

— Да. Само че аз не му повярвах. Не само жените имат шесто чувство — после отново стана сериозен. — Но аз направих една непростима грешка. Така се уплаших за тебе, че исках само да те видя, а всъщност трябваше да извикам полицията.

Никълс изглеждаше така нещастен, че трябваше да го утешавам.

След известно време се прозинах и се облегнах на възглавницата.

— Толкова съм изморена.

— Тогава заспивай! — той се наведе и ме целуна.

— А ти?

— Ще стоя буден и ще мисля. Това е най-малкото, което мога да направя.

Не знам кога съм заспала. Сепнах се, когато Никълс ми прошепна в ухото:

— Аманда, събуди се!

— Какво става? — подскочих ужасена.

— Мисля, че го чувам — прошепна Никълс.

— Уилямс ли?

— Отвън има някой.

Потреперих.

— Какво ли е намислил?

— Не знам. Ще можеш ли да му изиграеш театър?

— Какво да правя?

— Извикай го да влезе! Престори се, че искаш да му разкажеш къде си скрила завещанието. Ако успеем да слезем долу, може би ще имаме шанс да избягаме. Може дори да вземем револвера.

— О, скъпи, бъди предпазлив! — умолявах го аз.

— Разбира се. Почакай само да отида до вратата. Тогава го извикай. Може да го взема, когато той влиза. Стискай палци!

Седнах на леглото.

— Лео, вие ли сте? — извиках.

Не последва отговор. Никълс ми направи знак.

— Лео! — повиших глас. — Влезте! Вие победихте. Ние се отказваме.

Ключът се превъртя в ключалката. Вратата се отвори. Затаих дъх, видях в полумрака как Никълс застана нащрек и с изненада въздъхнах. Силуетът, който се открояваше в рамката на вратата на светлината на коридорната лампа, не беше на Лео Уилямс. Това беше Маргарет Харпър. Тя спокойно държеше револвера в ръка. Никълс чакаше с вдигната ръка зад вратата.

Маргарет не помръдна. Опитваше се да свикне с тъмнината в стаята. Станах и тръгнах към нея с надеждата да привлека вниманието й върху себе си.

— Маргарет — казах аз, за да дам знак на Никълс, — отдавна не сме се виждали.

Тя не помръдна.

— Доктор Брейнстон? — попита тя.

Гласът й беше спокоен, но в него се усещаше напрежение.

Никълс мълчеше. Чувствах, че не знаеше какво да прави. Едно беше да се биеш срещу мъж, съвсем друго срещу жена. Той не би го направил. В този момент, когато честолюбието съвсем не беше на място, го обичах още повече.

— Не се бой, скъпи — казах аз.

Той излезе иззад вратата.

— Защо точно вие дойдохте? — попита той нетърпеливо.

— Защо тук няма лампа? — попита тя в отговор.

Никълс отиде до нощното шкафче и завъртя крушката в лампата. После се обърна и я погледна.

Тя влезе и затвори вратата след себе си. Беше с жълт шлифер. Косата й блестеше и тя изглеждаше невероятно женствена, но суровите погледи, които хвърляше от Никълс към мен и обратно, показваха нещо съвсем друго.

— Защо сте дошли? — повтори Никълс все още силно ядосан.

— Чух ви да викате. Истина ли е това, което казахте?

Поколебах се. После казах твърдо:

— Не е ли по-добре да извикате Лео?

Тя се замисли, а после поклати глава отрицателно.

— Не — каза тя като че ли на себе си, — не вярвам. Ако е било истина, кажете на мен къде е писмото.

Бях напълно объркана. Възможно ли бе тя да не знае? Дали Уилямс не беше й казал за последното завещание на майка ми? Може би това беше моят шанс.

— Писмото ли? — попитах невинно.

— Знаете какво имам предвид.

— Аз, да. Но вие?

— Разбира се.

Но тя вече не беше сигурна и за да прикрие това, каза само:

— Ще ми кажете ли къде е писмото, или да ви оставя отново сами?

Никълс каза любезно:

— Всъщност няма значение дали Лео, или Маргарет, нали, Аманда? Важното е те да си получат онова проклето нещо, а ние да се махаме.

— Но първо трябва да подпишете това тук — каза Маргарет хладно.

Тя извади лист хартия от чантата си и ни го подаде. Никълс го взе и го прочете на глас. Беше декларация, че не съм била задържана в Гейбъл Лодж, а че заради изкълчения ми глезен доброволно съм останала тук.

Никълс ми подаде листа и химикалката си и аз подписах. После той написа името си, сгъна листа и го пъхна в джоба си.

— За всеки случай — каза той. — Ще ви го дам навън на стълбите.

Тя се замисли, после попита:

— Сега накъде?

Бях готова за този въпрос. Само Лео Уилямс знаеше, че бях скрила завещанието в моята стая. Сега трябваше да избера най-дългия път, за да дам на Никълс възможност да се добере до револвера.

— В библиотеката — отвърнах аз.

Никълс ме хвана под ръка.

— Не, само вие, Аманда! — каза Маргарет хладно.

Но Никълс поклати глава.

— Няма да стане.

Тя преценяваше за и против. После каза:

— Окей, но не мислете да ме лъжете.

— В никакъв случай — каза Никълс.

Аз закуцуках напред и ако не беше ужасната болка в глезена, бихме могли да избягаме. Защото нещо в поведението на тази жена ми подсказваше, че тя ще се поколебае да използва револвера, който така сигурно беше насочила срещу нас.

С мъка слязох по стълбата. Никълс ме подкрепяше.

Тя ни следваше, но съвсем отблизо. Надеждата за бягство пропадна поради моята безпомощност. Студено ми беше. Бях само по една тънка нощница. Закъде бях в този вид?

Но входната врата въпреки това ме привличаше като магнит. Спрях зъзнеща на най-долното стъпало и се втренчих във вратата. Тогава отново почувствах дулото в гърба си и с голямо съжаление тръгнах към библиотеката. Когато стигнахме вратата, горе се чу шум. Всички погледнахме нагоре, но не видяхме нищо. Вероятно гредите са скърцали.

Маргарет ни направи знак да влезем, последва ни и затвори вратата.

— Е? — каза тя нетърпеливо.

Треперех. Не можех да ходя, не можех и да я погледна. Никълс също. Направо не исках да разбера, че бях сгрешила. Когато тя узнаеше това, трябваше да изкача безкрайните стъпала обратно.

— Разбирам.

Потрепването на миглите й издаде нейното поражение.

Бавно се обърнах. Очите й гледаха безизразно, тя изглеждаше по-дребна и по-нежна. Отчаяният й вид предизвикваше съжаление.

— Седнете — каза тя с треперещ глас.

Никълс ми помогна да се добера до канапето. Седнах, а той остана прав до камината. Маргарет също седна и сложи револвера на малката масичка до себе си. После ни погледна упорито.

— Обичах го — каза тя с глас, който можеше да трогне всяко сърце. — Бих направила всичко за него. Всичко… — гласът й пресекна. — Освен убийство.

Погледът й като, че минаваше през мене. Когато продължи, гласът й беше пресипнал и безизразен:

— Аз съм лекарка. Бях готова да му помогна, защото го обичах. Можех да ви дам наркотици, Аманда. Можех да пречупя волята ви, ако имах време. Но за убийство нямаше да му помогна. Дойдох да ви освободя.

Сърцето ми замря. Погледнах Никълс и усмивката му накара сърцето ми отново да бие лудо. Той се обърна към нея и й каза съвсем дружелюбно:

— Мисля, че трябва да дойдете с нас, Маргарет.

Очите й горяха от неизплакани сълзи. Тя поклати глава.

— Все още го обичам — каза тя. — Той има нужда от мене.

— Сигурна ли сте? Какво ще каже, като разбере, че сте ни пуснали?

— Няма значение, само да мога да го спася. Трябва да го убедя, че парите не са всичко на този свят.

Тя направи опит да се усмихне.

Сетих се нещо. Наведох се напред и казах:

— Кажете, Маргарет, знаехте ли, че той се беше оженил за майка ми?

— Да се е оженил? — тя подскочи, като че ли бях я ударила.

Станах.

— По всичко личи — продължих аз, защото я съжалих. — Вие съвсем не знаете какво става в душата му. Въобще не подозирате на какво е способен той, за да постигне целта си. Никълс е прав. Вие не сте в безопасност.

— За каква опасност говорите? От Лео?

Тя продължаваше да му вярва. Почувствах това от презрението й спрямо нас. Така бих реагирала и аз, ако трябваше да защитавам Никълс.

С искрящи очи тя изкрещя:

— Ако само за миг смятате, че Лео е луд, то вие се лъжете! От медицинска гледна точка той е напълно нормален.

Изгледах я продължително.

— А как стои въпросът с майка му?

По лицето й премина сянка.

— Може би след всичко това той най-после ще разбере. Повярвайте ми, в цялата история тя дърпаше конците. Тя беше планирала всичко. Може би, ако говоря с него, ще мога да го убедя да признае истината — тя повиши глас: — Тя е граничен случай и трябва да отиде в болница.

Вратата зад гърба й се отвори с трясък. На прага застана мисис Уилямс в дълга нощница и с кривия бастун в ръка. За няколко секунди никой не помръдна.

После, докато Никълс скочи, тя вдигна бастуна с две ръце. Видях ужасеното, пребледняло лице на Маргарет. Тя вдигна ръце и подскочи назад. Но беше твърде късно. Бастунът профуча и се стовари върху главата й. Маргарет се олюля, опита се да се задържи, но падна върху малката масичка. Тя се обърна, повлече я със себе си и Маргарет се строполи с лице към пода върху килима.

С пронизителен глас мисис Уилямс изкрещя:

— Искаше да ме пратиш в болница, така ли? Но преди това ти ще отидеш в ада. Ти вече се опита веднъж, но Лео не даде. Няма да посмееш втори път, докторке! Ще те убия! Ще те убия! Ще те убия!

Гласът й се превърна в режещ писък. Тя отново вдигна бастуна. Вцепенена от ужас, погледнах Никълс, който се приближавате към нея.

— Не — изкрещях аз. — Не!

Бастунът беше над главата му. Той посегна към него с две ръце. За миг тя го погледна. После той го изтръгна от ръцете й със силен замах.

Тя се опита да си го вземе. Но Никълс каза спокойно и бавно, както на непослушно дете:

— Спокойно! Спокойно, мисис Уилямс. Всичко свърши.

Устните й се изкривиха. Пръстите й, подобно на ноктите на хищна птица, отново се протегнаха към бастуна, но Никълс хвана ръката й и я стисна здраво. Тя се задъха.

— Ще ви пипна! — крещеше тя. — Ще ви пипна, мислите, че сте избягали, но не сте!

Тя се изскубна от него, изтича през стаята и спря пред мен. Беше толкова близо, че усещах дъха й в лицето си.

— И вас също! — заграчи тя наново.

Никълс опита да я задържи, но тя се изплъзна от ръката му и изтича към вратата. Там спря и се втренчи и в нас.

Лудост гореше в очите й.

— Смятате ме за стара баба, а?

Ужасният й смях изпълваше стаята.

— Безпомощна, луда! — тя присви очи. — Но ще ви докажа! Сега си отивам, но ще се върна и няма да съм сама, а ще доведа приятелите си. Ще видим тогава кой ще победи.

Тя се завъртя и хукна към коридора. Издърпа с две ръце резето на входната врата и я отвори.

— Ще видите! — крещеше тя триумфално, докато избяга.

Чухме стъпките й по стъпалата надолу, после затихнаха в нощта.

— Никълс! — извиках аз и закуцуках към него.

— Нека си върви — каза той. — Все някой ще я намери. Сега Маргарет е по-важна.

Той коленичи. Бавно и предпазливо я обърна. Дишането й беше тежко. Очите й бяха отворени. От една рана на слепоочието й течеше кръв.

— Повикай доктор Джът. Побързай, Аманда!

Отърсих се от ужаса, който досега ме парализираше, и отидох до телефона. Докато чаках, Лео се появи в хола. Той спря. После чух сънения глас на доктор Джът:

— Ало!

— Аз съм, Аманда. Моля ви, елате бързо. Случи се нещастие с Маргарет.

Той моментално се разсъни.

— Откъде се обаждате?

— От Гейбъл Лодж. За бога, докторе, побързайте!

— След няколко минути пристигам. Ако наистина е толкова сериозно, извикайте бърза помощ.

Записах си номера и същевременно не изпусках Лео Уилямс от погледа си.

Той се беше втренчил в Никълс, който беше коленичил на пода, и в бледото лице на жената, по чиито руси коси имаше засъхнала кръв. Аз лично бих потърсила револвера, но послушах доктор Джът и извиках линейка.

Когато за втори път сложих слушалката върху телефона, Уилямс се наведе. Помислих, че иска да докосне Маргарет и видях, че Никълс сякаш го бутна встрани. Но Уилямс посегна към нещо, което беше притиснато от тялото й. Когато отново се изправи, държеше в ръка револвера.

Той го погали с пръсти, после го насочи към Никълс. В този миг изкрещях. Той обърна глава към мен. Очите му гледаха с празен поглед. Отново се разтреперих. След побърканите речи на майка му неговото самообладание изглеждаше още по-зловещо.

— Кой направи това? — попита той и гласът му звучеше така празно, какъвто беше и погледът му.

— Никой от нас — почти не смеех да дишам.

Никълс спокойно отговори:

— Мисис Уилямс.

Гласът му прониза неестествената тишина.

— Къде е тя? — попита Лео с дрезгав глас.

— Избяга от къщата — казах аз. — Беше по нощница.

— Ще се обадя в полицията.

Той приближи към мен и аз се подпрях на камината. Докато телефонираше, той погледна револвера си и като че ли се изненада, че го вижда. Устните му се разтеглиха в нещо като усмивка. Той натисна спусъка и аз подскочих. Не последва изстрел.

— Не беше зареден — каза той спокойно.

Втренчих се в него. Исках да се смея, да плача, да избягам някъде, където нямаше да го виждам. Гласът на Никълс прекъсна мислите ми:

— Тя губи много кръв. Нямаш ли нещо да превържа раната?

Най-после Лео Уилямс се раздвижи. Той хвърли револвера на канапето и устните му трепереха, докато коленичеше на пода до Маргарет. Извади от джоба си кърпичка и я сложи на раната.

— Повдигнете главата й — каза той и се обърна към мене: — Подайте ми възглавница!

Дадох му я и той я постави под главата й.

— Маргарет! — извика той и се наведе над нея. Пръстите му докоснаха бузата й. — Маргарет — повтори той подканящо, повелително, без капка нежност.

Клепачите й се помръднаха, тя отвори очи, видя го и му се усмихна. Неудържим вопъл се изтръгна от гърдите му.

— Маргарет! — прошепна той на пресекулки.

— Всичко ще се оправи, Лео! — прошепна тя.

Риданието му изпълни стаята. Това трябваше да бъде мигът на моя триумф. Колко пъти исках да го видя смазан, победен, а сега чувствах само празнота!

И отново се обади Маргарет:

— Всичко е наред, Лео!

Никълс каза съвсем спокойно:

— Няма да се видим повече. Всеки момент ще дойде линейката. Доктор Джът също. Но ние няма да ви забравим заради всичко, което искахте да направите за нас.

Тя затвори очи и облегна глава на ръката на Лео.

Никълс ми подаде ръка и ние излязохме.

Тревата се къпеше в роса. Носеше се ухание на рози. Зад дърветата блестеше сребристото езеро. Тъмните силуети на планините се открояваха на фона на обсипаното със звезди небе. Поех дълбоко въздух.

Никълс стисна по-силно ръката ми, докато шепнеше:

— Лео Уилямс каза, че това е нощ за влюбени.

— Трябва ли да предприема нещо срещу него?

— Това ти ще решиш.

— Искам само да се махне и да забравя всичко.

Той сложи ръка на раменете ми и аз се облегнах на него.

— Знам — каза той спокойно, — аз също. Но само от една страна. А от друга — с удоволствие бих му дал да се разбере.

Бръмченето на приближаваща кола наруши нощната тишина. Фаровете се приближаваха.

— Какво да кажа на доктор Джът? — попитах.

— Истината.

Въздъхнах.

— Не се тревожи, скъпа — отвърна той. — Полицията ще се погрижи за всичко.

Когато колата изкачи наклона, красотата и спокойствието на нощта потънаха в ярката светлина на фаровете. Нима само преди няколко часа мислех, че няма да изляза жива оттук! Затворничеството ми беше свършило.

Знаех, че ужасните сенки на миналото щяха да избледнеят от светлината на настъпващия ден.

Знаех също, че хванати за ръце, ние с Никълс щяхме да тръгнем към този нов ден, от който започваше нашето прекрасно, така дълго чакано бъдеще…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.